Справа № 159/4300/24 Головуючий у 1 інстанції: Чалий А. В.
Провадження № 22-ц/802/783/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Карпук А. К., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2025 року

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Коллект Центр» звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 укладений електронний договір про споживчий кредит №102304627 шляхом його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором «U93095», який був надісланий на зазначений у договорі його номер мобільного телефону НОМЕР_1 .

Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту становить 20 000 грн, строк кредитування - 30 днів, комісія за надання кредиту - 3 000 грн, проценти за користування кредитом 10 200 грн (1,70% від залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом).

ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит у розмірі 20 000 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну карту відповідача № НОМЕР_2 .

10 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір факторингу № 10-02/2022-50, згідно з умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року. Згідно з витягом з реєстру боржників до зазначеного договору ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за договором № 102304327 від 20 вересня 2021 року до ОСОБА_1 у розмірі 60 661 грн 48 коп.

Позивач зазначав, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконував у зв`язку з чим у нього станом на 10 березня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 71 661 грн 28 коп., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 15 714 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 52 947 грн 28 коп.; заборгованість за комісіями 3 000 грн. Заборгованість за договором відповідач не погашає, проценти за користування кредитними коштами не сплачує.

10 березня 2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладений договір факторингу № 10-03/2023/01, згідно з умовами якого ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року. Згідно з витягом з реєстру боржників до вказаного договору ТОВ «Коллект Центр» отримало право вимоги за договором № 102304327 від 20 вересня 2021 року до боржника ОСОБА_1 у розмірі 71 661 грн 28 коп.

Ураховуючи наведене, ТОВ «Коллект Центр» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором про споживчий кредит №102304627 від 20 вересня 2021 року у розмірі 71 661 грн 28 коп., а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2025 року позов ТОВ «Коллект Центр» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року у розмірі 71 661 грн 28 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 000 грн та 3 028 грн судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду змінити, зменшивши розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №102304627 від 20 вересня 2021 року з 71 661 грн 28 коп. до 8 743 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу та скасувати стягнення судового збору.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованості за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року у розмірі 71 661 грн 28 коп. у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати процентів по кредитному договору на підставі ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За період з 20 вересня 2021 року по 10 березня 2023 року проценти за користування кредитом нараховувалися безпідставно, а заборгованість по основній сумі кредиту, яка підлягає стягненню складає 5 743 грн та 3 000 грн комісії. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів, що підтверджують заявлену суму витрат на професійну правничу допомогу. Суд також не урахував наявності у відповідача 2 групи інвалідності, що згідно з положеннями закону України «Про судовий збір» є підставою для звільнення його від відшкодування позивачу судового збору за подання позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «Коллект Центр» Ткаченко М. М., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою ухвалення постанови у цій справі є 24 червня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору належить скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про його відшкодування позивачу за рахунок держави, із залишенням в решті рішення суду без змін, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем ОСОБА_1 укладений електронний договір про споживчий кредит № 102304627 шляхом його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором «U93095», який був надісланий на зазначений у договорі його номер мобільного телефону НОМЕР_1 .

Згідно з умовами кредитного договору сума кредиту становить 20 000 грн, строк кредитування - 30 днів, комісія за надання кредиту - 3 000 грн, проценти за користування кредитом 10 200 грн (1,70% від залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом).

ТОВ «Мілоан» на виконання умов кредитного договору надало відповідачу кредит у розмірі 20 000 грн. Кредитні кошти зараховані на платіжну карту відповідача № НОМЕР_2 , що підтверджується платіжним дорученням 32706157 від 20 вересня 2021 року.

10 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір факторингу № 10-02/2022-50, згідно з умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року. Згідно з витягом з реєстру боржників до зазначеного договору ТОВ «Вердикт Капітал» отримало право вимоги за договором № 102304327 від 20 вересня 2021 року до ОСОБА_1 у розмірі 60 661 грн 48 коп.

10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладений договір факторингу № 10-03/2023/01, згідно з умовами якого ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року. Згідно з витягом з реєстру боржників до вказаного договору ТОВ «Коллект Центр» отримало право вимоги за договором № 102304327 від 20 вересня 2021 року до боржника ОСОБА_1 у розмірі 71 661 грн 28 коп.

Внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року у відповідача ОСОБА_1 станом на 10 березня 2023 року утворилася у розмірі 71 661 грн 28 коп., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 15 714 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 52 947 грн 28 коп.; заборгованість за комісіями 3 000 грн. Заборгованість відповідача за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, з якого також слідує, що відповідач до 10 березня 2023 року частково здійснював погашення наявної у нього кредитної заборгованості.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

На підтвердження укладення договору про споживчий кредит №102304627 від 20 вересня 2021 року з ТОВ «Мілоан» позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором «U93095», який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.

Отже, підписання відповідачем договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідає вимогам чинного законодавства.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 був сформульований правовий висновок, відповідно до якого учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ у таких формах: оригінал; електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно з ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України).

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів в обумовленому договором розмірі. Разом з тим, відповідач не погоджується із розміром заборгованості за кредитним договором, вважаючи, що він як учасник бойових дій згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у період з 20 вересня 2021 року по 10 березня 2023 року був звільнений від сплати відсотків за користування кредитом, які кредитором нараховувалися безпідставно, а заборгованість по основній сумі кредиту, яка підлягає стягненню з урахуванням здійснених ним погашень, становить 5 743 грн та 3 000 грн комісії.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за договором про споживчий кредит № 102304627 від 20 вересня 2021 року, який містить усі істотні умови договору та був укладений з ТОВ «Мілоан» в електронній формі і згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України вважається укладеним в письмовій формі. Урахувавши, що надані позивачем документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісій та існування у позичальника заборгованості за цим договором, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором на користь позивача ТОВ «Коллект Центр», до якого згідно з умовами договору факторингу № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.

На підставі встановлених у цій справі обставин, а також підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором, розмір якої відповідачем не спростовано, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит №102304627 від 20 вересня 2021 року у розмірі 71 661 грн 28 коп., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 15 714 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 52 947 грн 28 коп.; заборгованість за комісіями 3 000 грн, є правильним та узгоджується з наведеними нормами матеріального права та встановленими у справі обставинами.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що відповідач як учасник бойових дій згідно з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у період з 20 вересня 2021 року по 10 березня 2023 року був звільнений від сплати відсотків за користування кредитом, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що у період з 22 жовтня 2014 року по 05 січня 2015 року він безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області. При цьому договір про надання споживчого кредиту укладений відповідачем 20 вересня 2021 року.

Разом з тим, визначені у наведеній правовій нормі пільги поширювалися на військовослужбовців, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, саме на весь час їх призову, тобто на вказану пільгу мали право лише мобілізовані позичальники. У цій справі встановлено, що кредитний договір був укладений у той час коли відповідач не був мобілізований, а тому на нього не поширюється пільга, зазначена у ч. 15 ст. 14 згаданого Закону.

Таким чином, вказаний Закон не містить норм, які б звільняли позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду у зв`язку з наявністю у нього статусу учасника бойових дій.

Отже, висновок суду про те, що до спірних правовідносин не застосовується положення ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є обґрунтованим, оскільки положення зазначеного закону стосуються виключно мобілізованих позичальників та за фактичних обставин у справі, встановлених під час її розгляду, на спірні правовідносини не поширюються.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 426/42/64/19 (провадження № 61-7310св24).

Крім того, оскільки позов ТОВ «Коллект Центр» задоволено, суд першої інстанції урахувавши наявні у справі докази, які підтверджують, що реально понесені витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн відповідають обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, а також викладені у відзиві на позовну заяву заперечення відповідача щодо розміру цих витрат, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України обґрунтовано стягнув оскаржуваним рішенням суду з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі.

Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, що стосуються стягнення кредитної заборгованості та витрат на професійну правничу допомогу, ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування у зазначеній частині.

Водночас колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 3 028 грн.

Як вбачається з копії пенсійного посвідчення відповідача ОСОБА_1 , доданого до відзиву на позовну заяву, він є особою з інвалідністю 2 групи та згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відшкодування відповідачем понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, відповідач ОСОБА_1 у цій справі відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» як особа з інвалідністю 2 групи звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України позивачу ТОВ «Коллект Центр» належить компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетів Міністрів України, сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 3 028 грн.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга у зазначеній частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, належить в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про його компенсацію позивачу за рахунок держави.

Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 2025 року у цій справі в частині стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр`за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів, сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: