Справа № 727/4654/19
Провадження № 2/727/141/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Смотрицького В.Г.

при секретарі Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівців порядку загального провадження цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області, про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, договору купівлі-продажу земельної ділянки та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

Встановив:

Короткий зміст позовної заяви та її доводи

У квітні 2019 року заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівців звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області, про визнання рішень органу місцевого самоврядування недійсними, визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької обласної ради депутатів трудящих від 28 листопада 1952 року № 31-09016 (з додатками) виділено Чернівецькому гарнізону земельні ділянки у натурі для потреб оборони та надання обласному виконавчому комітету спільно з виконавчим комітетом міської ради та начальником гарнізону проєктів про виділення земельних ділянок для навчальних цілей.

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 17 жовтня 1978 року № 629/20 «Про видачу державних актів на право користування землею Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району» видано державний акт на право користування землею Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району, у тому числі державний акт на право користування землею на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 , площею 5,9 га.

Вищевказаним рішенням виконавчого комітету міської ради визначено, що вирахування площ здійснювалось за координатами, ув`язка теодолітних ходів проводилась замкнутими полігонами, система координат умовна. Для видачі державних актів Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району передаються наступні площі: № 36 5,9 га. Відповідно до акту приймання (передачі) будівель, споруд та територій військового містечка від Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району до Чернівецького міського виконавчого комітету була передана земельна ділянка, площею 5,0 га. У вказаному акті зазначається «наявність та якісний стан будівель та споруд будівель немає».

Зазначив, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії Б № 037683, виданого 01 березня 1980 року Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району виконавчим комітетом Чернівецької міської ради була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка для господарських потреб, загальною площею 112,3 га, до складу якої увійшла земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 , площею 0,9000 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з Директивою Міністра оборони України від 20 квітня 2005 року № Д-322/1/010 Чернівецьку квартирну експлуатаційну частину району реформовано у квартино-експлуатаційний відділ м. Чернівців.

Зазначеним державним актом на право постійного користування землею підтверджується право держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, як органу управління та квартино-експлуатаційного відділу м. Чернівців, як користувача земельної ділянки, відповідного права на неї. Відсутність реєстрації відповідного права не позбавляє державу права на розпорядження земельною ділянкою.

На підставі пункту 5.4, 8.8 Інструкції з обліку земельних ділянок в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 19 грудня 2017 року № 680, спеціалістами квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівців 12 червня 2018 року було виявлено та складено акт про самовільне зайняття земель оборони або нерухомого військового майна військового містечка № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,9000 га. Згідно з актом самовільного зайняття земель оборони або нерухомого військового майна виявлено самовільне будівництво ОСОБА_1 будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, площею 0,1796 га.

Було з`ясовано, що рішенням 53 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 липня 2014 року № 1300, у тому числі ОСОБА_1 , надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки, площею 0,0800 га, по АДРЕСА_2 безоплатно у власність.

03 листопада 2014 року рішенням 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1392 ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення і передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0876 га, по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :14:002:1068, з визначенням цільового призначення: для індивідуального садівництва.

25 вересня 2014 року рішенням 55 сесії VI скликання Чернівецької міської ради № 1361, зокрема, ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки, площею 0,0800 га, по АДРЕСА_3 безоплатно у власність.

31 серпня 2015 року рішенням 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради № 1706 ОСОБА_2 затверджено проєкт відведення і передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0920 га, по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :14:002:1087, з визначенням цільового призначення: для індивідуального садівництва.

Чернівецька міська рада не мала правових підстав для розпорядження вищевказаними земельними ділянками та на передачу їх фізичним особам безоплатно у власність, оскільки Міністерство оборони України чи уповноважені ним органи дозволу на передачу у комунальну, приватну власність, добровільної відмови від земельної ділянки не надавало та вказана земля не відчужувалась.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2015 року серії та номеру НАР558907/реєстровий № 8714 придбав у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0920 га, по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :14:002:1087.

Об`єднавши зазначені вище земельні ділянки, 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно з індексним номером 49799505, а саме: на земельну ділянку, площею 0,1796 га, кадастровий номер :14:002:1094, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва.

29 травня 2017 року пунктом 1 рішення 29 сесії VII скликання Чернівецької міської ради № 729 «Про затвердження юридичним та фізичним особам проектів відведення земельних ділянок зі зміни цільового призначення» ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1796 га, кадастровий номер :14:002:1094, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) код 02.01, за рахунок власної земельної ділянки, наданої для індивідуального садівництва. Цим пунктом рішення органу місцевого самоврядування вказаній земельній ділянці присвоєно поштову адресу АДРЕСА_5 .

Разом з цим, ні Кабінетом Міністрів України, ні Міністерством оборони України земельна ділянка, площею 0,1796 га, військового містечка № НОМЕР_1 до комунальної власності не передавалась, оскільки існує особливий, передбачений законодавством, порядок надання земель оборони у користування із земель, що перебувають у користуванні відповідних військових формувань, обумовлений відповідним статусом цих земель та їх призначенням. Отже оспорювані рішення Чернівецької міської ради, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , і свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2015 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , є недійсними, оскільки видані з порушенням положень закону.

Оскільки квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівців, який є бюджетною установою та складовою частиною Збройних сил України і підпорядкований Міністерству оборони України, з позовом за захистом інтересів держави не звернувся, Міністерство оборони України також не вчинило таких дій, тому виходячи з потреби захисту майнових інтересів держави у сфері земельних відносин, саме у прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівців, наявне право на звернення до суду з цим позовом.

Згідно з висновком земельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 30 серпня 2022 року № 29380/20-41 площа накладення земельної ділянки за кадастровим номером :14:002:1094 на земельну ділянку, що перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України та перебуває на праві постійного користування у квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці відповідно до державного акту на право користування землею від 01 березня 1980 року Б №037683, складає 0,1788 га.

З врахуванням викладеного, заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівців просив суд:

визнати недійсним пункт 7 додатку 4 рішення 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 03 листопада 2014 року № 1392, яким ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення і передано безоплатно у власність спірну земельну ділянку;

визнати недійсним пункт 30 додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 серпня 2015 року № 1706, яким ОСОБА_2 затверджено проєкт відведення і передано безоплатно у власність спірну земельну ділянку;

визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2015 року серії та номер НАР558907/реєстровий № 8714, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2015 року, видане на ім`я ОСОБА_1 , у частині права на земельну ділянку, площею 0,1788 га.

Рух справи в суді.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2023 року у задоволенні позову заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівців відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2023 року апеляційну скаргу керівника Чернівецької спеціалізованої прокуратури задоволено частково. Змінено мотивувальну частину рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 19 червня 2023 року, викладено її в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2024 року касаційну скаргу керівника Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 червня 2023 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 червня 2024 року заяву представника відповідача - адвоката Лопуха С.В. про відвід головуючого судді Чебан В.М. по цивільній справі - задоволено. Передано дану справу для проведення автоматизованого розподілу між суддями в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 14 ЦПК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02 липня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи.

03.06.2019 року представником відповідача Чернівецької міської ради подано до суду відзив, у якому зазначено про безпідставність позову та доводи відзиву мотивовано тим, що прокурор не мав права на звернення з позовною заявою в суд; станом на день розпорядження спірною земельною ділянкою Чернівецька міська рада була її власником, а отже мала усі правові підстави щодо розпорядження нею. Вказано, що станом на день прийняття оскаржуваних рішень у відповідності до вимог ЗК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вправі були отримати земельну ділянку у порядку приватизації; відсутні докази накладання земельних ділянок із землями оборони; оскаржувані рішення - п. 7 Додатку 4 рішення 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 3 листопада 2014 року № 1392 та п. 30 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 серпня 2015 року № 1706 вичерпали свою дію. У зв`язку з цим просили відмовитиу задоволенні позову за безпідставністю.

06.06.2019 року відзив до суду подав відповідач ОСОБА_1 , у якому останній просить відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування відзиву, ОСОБА_1 зазначає, що в Державному акті серія Б № 037683 вказано користувача Чернівецьку квартирно-експлуатаційну частину району, в інтересах якої заявник не виступає. Вважає себе добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку кадастровий номер якої :14:002:1087, яку він придбав за договором купівлі-продажу і на його думку, Чернівецька міська рада своїм рішенням правомірно передала йому у власність земельну ділянку з кадастровим номером :14:002:1068 та Чернівецька міська рада, приймаючи оскаржувані рішення, правомірно розпорядилась земельною ділянкою, як її власник.

Стверджує, що на даний час, цільове призначення земельних ділянок, які належать йому на праві власності, кадастровий номер :14:002:1087 та :14:002:1068, були змінені на будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та об`єднано в одну площею 0,1796 га (кадастровий номер :14:002:1094) і побудовано на ній житловий будинок право власності.

Крім наведеного, доводи відзиву мотивує тим, що згідно з висновками Управління Держземагенства у м. Чернівцях Чернівецької області № 251-02/04-01/15 від 22.07.2015р земельна ділянка площею 0,0920 га по АДРЕСА_1 згідно форми 6-зем до надання - землі не надані у власність та користування, багаторічні насадження (шифр-96; графа-7); згідно форми 2-зем до надання землі не надані у власність та користування, землі комунальної власності (шифр -96; графа-18) та № 394-08/04-01/14 від 26.09.2014р земельна ділянка площею 0,0876 га по АДРЕСА_2 згідно форми 6-зем до надання землі не надані у власність та користування, багаторічні насадження (шифр-96; графа-7); згідно форми 2-зем до надання землі не надані у власність та користування, землі комунальної власності (шифр -96; графа-18) та на його думку, відповідно офіційних форм державної статистичноїзвітності 6-зем та 2-зем, які затверджені наказом Державним комітетом статистики України № 377 від 05.11.1998р, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.12.1998р за № 78/3228, зазначені земельні ділянки до земель оборони не відносились.

А тому, позивачем не надано доказів розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України на зазначеній ним земельній ділянці.

У відповіді на відзив заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону зазначив, що право користування спірною земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району, набуте КЕВ м. Чернівці в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Вказав, що наявність державного акту, що посвідчує відповідне право, відсутність реєстрації такого права тощо, не позбавили державу, як власника в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України, як органу управління та КЕВ м. Чернівці, як користувача земельної ділянки відповідного права на неї. Таке право не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення відповідно до вимог чинного законодавства.

Також, вказав, що підставою для подачі позовної заяви заступником прокурора гарнізону, є саме незаконність п. 7 Додатку 4 рішення 56 сесії VI скликанняЧернівецької міської ради від 3 листопада 2014 року №1392 та п. 30 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 серпня 2015 року №1706, в результаті реалізації яких та подальшого укладення ряду договорів виникло цивільне речове право у фізичних осіб на земельну ділянку, яке прокурором оспорюється одночасно з порушенням питання про визнання недійсним рішення міської ради.

Представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці у своїх поясненнях погоджується з позицією прокурора, що Чернівецька міська рада не мала правових підстав для розпорядження спірними земельними ділянками та відповідно передавати їх фізичним особам безоплатно у власність. Вказує, що спірна земельна ділянка не передавалась у комунальну власність, а тому залишилась у власності держави на праві користування КЕВ м. Чернівці, право на яке засвідчене Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії Б № 037683 від 1980 року.

У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_1 заступник військового прокурора Чернівецького гарнізону вказав, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об?єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, пов?язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

12.07.2019 року представником КЕВ м. Чернівці - Гураленко А.М. в суд подано відповідь на відзив Чернівецької міської ради, в якому він просив суд врахувати доводи викладені в зазначеній відповіді при ухваленні рішення.

15.07.2019 року відповідачем ОСОБА_1 направлено в суд заперечення на відповідь на відзив КЕВ м. Чернівці, в яких останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог заступника військового прокурора Чернівецького гарнізону, який виступає в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ м. Чернівці.

Представником третьої особи ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області 15.08.2019 року надано суду пояснення, в яких керуючись нормативними актам, зазначено, що право користування спірною земельною ділянкою Чернівецького КЕЧ, набуде КЕВ в м. Чернівці у встановленому порядку не втратилось, тому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Самокіщук М.Ю., який діє в інтересах Міністерства оборони України, КЕВ м. Чернівці в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю, з підстав зазначених в позовній заяві та уточненій позовній заяві. Просив позовні вимоги задовольнити та стягнути судові витрати.

Представник Міністерства оборони України Панасюк В.М. (в режимі відеоконференції) надав пояснення, в яких повністю підтримав позицію прокурора і просив заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник КЕВ м. Чернівці Сідлецький Д.Ю. в судовому засіданні вказав, що спірна земельна ділянка була передана ЧМР у власність ОСОБА_1 незаконно, оскільки ані Міністерство оборони України, ні Кабінет Міністрів України згоду на передачу спірної земельної ділянки Чернівецькій міській раді не надавали. Просив суд задовольнити позов в повному обсязі та посилався на обставини викладені в письмових поясненнях КЕВ м. Чернівці.

Представник відповідача Чернівецької міської ради Лелюх Х.М. в судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Лопух С.В. в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що в Державному акті, який офіційно не зареєстрований, наявні виправлення. Зазначив, що позивачем спеціалізованою прокуратурою не надано жодного належного та допустимого доказу, що місце розташування частини земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 на праві власності та земельна ділянка, яка міститься в зазначеному Державному акті в просторовому розміщенні на місцевості пересікаються чи збігаються та якою площею. Пояснив, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем права власності на спірні земельні ділянки, які останньому були передані правомірно. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, неодноразово належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи ГУ Держгеокадастру у Чернівецькій області Швачій С.І. в судовому засіданні підтримала письмові пояснення, надані суду та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Судові експерти Дем`яненко (Барановська) В.С. та Костіна О.В. (в режимі відеоконференції) в судовому засіданні пояснили суду, що є експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 30.08.2022 року ними дано висновок №29380/20-41, згідно з яким площа накладання земельної ділянки з кадастровим номером :14:002:1094 на земельну ділянку, що перебуває на праві постійного користування КЕВ м. Чернівці складає 0,1788 га. При проведенні дослідження ними були використані каталог координат поворотних точок меж вказаної земельної ділянки, що знаходиться на кадастровому плані земельної ділянки. Експертиза була проведена по документах, які були в матеріалах справи. Судові експерти під час допиту в судовому засіданні підтвердили висновки, викладені в письмовому висновку експертизи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької обласної ради депутатів трудящих від 28 листопада 1952 року № 31-09016 (з додатками) виділено Чернівецькому гарнізону земельні ділянки у натурі для потреб оборони та надання обласному виконавчому комітету спільно з виконавчим комітетом міської ради і начальником гарнізону проєктів про виділення земельних ділянок для навчальних цілей (т.1, а.с. 20-23).

Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 17 жовтня 1978 року № 629/20 «Про видачу державних актів на право користування землею Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району» вирішено видати державні акти на право користування землею Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району, у тому числі на земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 , площею 5,9 га. Наведеним рішенням було визначено, що вирахування площ здійснювалось за координатами. Ув`язка теодолітних ходів проводилось замкнутими полігонами. Система координат умовна. Для видачі державних актів Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району передаються наступні площі: № 36 5,9 га. (т.1, а.с. 157-158).

Відповідно до акту приймання (передачі) будівель, споруд та територій військового містечка 1997 року від Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району до Чернівецького міського виконавчого комітету була передана земельна ділянка, площею 5,0 га. У вказаному акті зазначається «наявність та якісний стан будівель та споруд будівель немає» (т.1, а.с. 169-170).

Відповідно до державного акту на право користування землею від 01 березня 1980 року серії Б № 037683 та Плану границь землекористування Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району, що є додатком до зазначеного акту Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка для господарських потреб, загальною площею 112,3 га, до складу якої увійшла земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 , площею 5,9000 га, за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 24-27).

Згідно з геодезичним журналом і абрисом теодолітної зйомки Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району Чернівецьким філіалом «Укрземпроекту» було встановлено межіземельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 . Вказане зафіксовано і протоколом меж земельної ділянки від 11 жовтня 1978 року (т.1, зв.а.с. 159-161).

Вказане підтверджується Відомістю вирахування координат точок теодолітних ходів по об`єкту № НОМЕР_1 Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району від 05 серпня 1977 року та актом передачі будівлі (т.1, а.с. 162-168).

Згідно з Технічним звітом Чернівецького філіалу «Укрземпроект» від 26 лютого 1981 року встановлено конкретні межі землекористування Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району на земельні ділянки, до складу яких входила і спірна земельна ділянка (т.1, а.с. 157-168).

Відповідно до акту прийому (передачі) будівель, споруд та території військового містечка від 21 листопада 1997 року № 18 передано 5 га земель військового містечка № НОМЕР_1 без будівель від Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району у комунальну власність. Також, відповідно до вказаного акту та схеми, що є додатком до нього, у користуванні Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району залишається ще 0,9 га земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_6 (т.1, а.с. 211-213).

Згідно з витягом з Директиви Міністра оборони України від 20 квітня 2005 року № Д-322/1/010 квартирноексплуатаційний відділ м. Чернівців є правонаступником Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району (т.1, а.с. 156).

Рішенням 53 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 липня 2014 року № 1300, у тому числі ОСОБА_1 , надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки, площею 0,0800 га, по АДРЕСА_2 безоплатно у власність (т.1, а.с. 31-32).

03 листопада 2014 року рішенням 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради № 1392 ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення і передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0876 га, по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :14:002:1068, з визначенням цільового призначення: для індивідуального садівництва, площею 0,0876 га (т.1, а.с. 36-39).

25 вересня 2014 року рішенням 55 сесії VI скликання Чернівецької міської ради № 1361, зокрема, ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки, площею 0,0800 га, по АДРЕСА_3 безоплатно у власність, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 . (т.1 а.с.41-43).

31 серпня 2015 року рішенням 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради № 1706 ОСОБА_2 затверджено проєкт відведення і передано безоплатно у власність земельну ділянку, площею 0,0920 га, по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :14:002:1087, з визначенням цільового призначення: для індивідуального садівництва (т.1, а.с. 44-45).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2015 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0920 га, по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :14:002:1087.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 вересня 2015 року серії та номеру НАР558907/реєстровий № 8714 придбав у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0920 га, по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :14:002:1087, цільове призначення: для індивідуального садівництва (т.1, а.с. 46).

Об`єднавши зазначені вище земельні ділянки, 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно з індексним номером 49799505, а саме: на земельну ділянку, площею 0,1796 га, кадастровий номер :14:002:1094, з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва (т.1, а.с. 53).

29 травня 2017 року пунктом 1 рішення 29 сесії VII скликанняЧернівецької міської ради № 729 «Про затвердження юридичним та фізичним особам проектів відведення земельних ділянок зі зміни цільового призначення» ОСОБА_1 затверджено проєкт відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , площею 0,1796 га, кадастровий номер :14:002:1094, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) код 02.01, за рахунок власної земельної ділянки, наданої для індивідуального садівництва. Цим пунктом рішення органу місцевого самоврядування вказаній земельній ділянці присвоєно поштову адресу АДРЕСА_5 (т.1, а.с. 51).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру іпотек і заборон відчуження об`єкту нерухомого майна вбачаються відомості щодо житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1094), власником є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 84-86).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2015 року власником земельної ділянки в АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1094) є ОСОБА_1 (т.1, а.с. 53).

Згідно з довідкою ПП «Регіон Центр» за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (т.3, а.с. 217).

Відповідно до листа військовому прокурору Чернівецького гарнізону від 14 червня 2019 року не вірно складено абрис і вказано в державному акті на право постійного користування землею від 01 березня 1980 року серії Б №037683 проміри довжини до магістральних ліній, а також те, що має місце не відповідність меж земельних ділянок, аналогічне вбачається з топогеодезичного знімання військового містечка НОМЕР_1 АДРЕСА_1 (по факту використання).

Згідно з довідкою КЕВ м. Чернівці від 03.06.2019, земельна ділянка військового містечка № НОМЕР_1 площею 0,9 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 обліковується на бухгалтерському обліку КЕВ м. Чернівці (т.1, а.с.171).

У листі з додатками від 14 червня 2019 року № 410 зазначено, що спеціалістами військової частини НОМЕР_2 були проведені геодезичні роботи по виміру меж військового містечка № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 . Такі обміри проводились по факту використання земельної ділянки, а саме по периметру огорожі, і встановлено невідповідність площі зазначеної в державному акті серія Б № 037683, оскільки у ньому площа земельної ділянки вказана невірно або проміри довжин до магістральних та за магістральних ліній вказані невірно, а також невірно складений абрис з промірами меж земельної ділянки, площею 0,9 га (т.1, а.с. 194-201).

Окрім наведеного судом досліджені план зон обмеження і сервітутів, абрис спірної земельної ділянки та журнал спостережень за результатами GPS знімання земельної ділянки (а.с. 127-129 т.2), план поворотних точок на місцевості земельної ділянки площею 0.9000га та відомості вираховування площі земельної ділянки (т.2, а.с. 130,131).

З акту про виявлене самовільне зайняття (неправомірне вилучення) земель оборони від 12 червня 2018 року вбачається, що 12 червня 2018 року унаслідок перевірки комісією квартирноексплуатаційного відділу м. Чернівців було виявлено самовільне зайняття земель оборони ОСОБА_1 , орієнтовною площею 0,1796 га, унаслідок накладення земель оборони на землі, що знаходяться у її приватній власності (кадастровий номер :14:002:1094) (т.1, а.с. 28).

Згідно висновків Управління Держземагенства м.Чернівців за № 251-02/04-01/15 від 22.07.2015 земельна ділянка площею 0,0920га по АДРЕСА_1 згідно форми 6-зем до надання землі не надані у власність та користування, багаторічні насадження (шифр-96; графа-7); згідно форми 2-зем до надання землі не надані у власність та користування, землі комунальної власності (шифр -96; графа-18) (т.1, а.с. 93); за №394-08/04-01/14 від 26.09.2014р. земельна ділянка площею 0,0876га по АДРЕСА_1 згідно форми 6-зем до надання землі не надані у власність та користування, багаторічні насадження (шифр-96; графа-7); згідно форми 2-зем до надання землі не надані у власність та користування, землі комунальної власності (шифр-96; графа-18) (т.1, а.с. 87).

Згідно з висновком земельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 30 серпня 2022 року № 29380/20-41, складеного на виконання ухвали суду першої інстанції, площа накладення земельної ділянки за кадастровим номером :14:002:1094 на земельну ділянку, що перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України та перебуває на праві постійного користування квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці відповідно до державного акту на право користування землею від 01 березня 1980 року Б №037683 складає 0,1788 га; конфігурація земельної ділянки багатокутник (т.3, а.с. 3-11).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Щодо повноважень прокурора

Прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом (пункт 3 статті 131-1 Конституції України). За змістом частини другої статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц ).

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 ). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц ).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 ).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 ).

Таким чином, прокурору достатньо дотриматись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18).

З матеріалів справи вбачається, що заступник керівника військової прокуратури Чернівецького гарнізону листами від 19.11.2018 № 02-3150 вих -18 та 19.11.2018 № 02-3 151 вих-18 звертався до Міністерства оборони та КЕВ м.Чернівців про те, чи вживались останніми заходи представницького характеру задля відновлення порушених інтересів держави щодо спірної земельної ділянки.

Як вбачається з відповіді Міністерства оборони України від 27.11.2018 № 303/ЮС/530 та КЕВ м.Чернівців заходи представницького характеру останніми не вживались. Прокуратурою листами від 19.04.2019 № 30.38-1057вих-19 та від 19.04.2019 № 30.38-1058вих-19 повідомлено МОУ та КЕВ м.Чернівців про намір подати позовну заяву до суду у зв`язку із невжиття останніми заходів представницького характеру.

Таким чином, прокурор обґрунтував представництво інтересів держави в даній справі.

Щодо порушення прав позивача

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частинами першою-четвертою статті 77 ЗК України (тут і надалі у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення міською радою) визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.

Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Аналогічне поняття земель оборони наведено також у статті 1 Закону України «Про використання земель оборони», який визначає правові засади і порядок використання земель оборони.

Відповідно до положень Закону України «Про оборону України» та «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Міністерства оборони України є уповноваженим державою органом управління військовим майном.

Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосуванняу повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням МОУ. Порядок відчуження військового майна визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).

Ураховуючи правовий режим земель оборонного значення, істотною передумовою для припинення права постійного користування землями оборони, закріпленими за структурними одиницями Збройних Сил України, та подальшої передачі їх у власність або користування третім особам є отримання згоди на це Міністерства оборони України (аналогічний за змістом висновок наведено у пунктах 44-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 924/174/18, провадження № 12-82 гс 19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі №916/3727/15 (провадження № 12-126 гс 18) зазначила про те, що оскільки спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони, які знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається ними, тому повноваження по розпорядженню цією земельною ділянкою не належали відповідній міській раді, яка видала оспорюване рішення з перевищенням повноважень.

Відповідно до пунктів 15, 16, 19, 44, 45, 46, 48, 50 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22 грудня 1997 року № 483, за відсутністю потреби або по закінченню терміну користування землі, надані для потреб Збройних Сил України, підлягають передачі місцевим органам влади. Передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою МО України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України. Своєчасне виявлення земель, що не використовуються, та надання відомостей про них покладається на заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних Сил України, командуючих військами військових округів, ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальників управлінь центрального апарату МО України, а також командирів військових частин - землекористувачів. Перелік земель, які пропонуються до передачі місцевим органам влади, Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України погоджує з заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, начальниками управлінь центрального апарату МО України, командувачами військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, на території яких знаходиться земельна ділянка, і подає на затвердження Міністру оборони України. Оформлення передачі земель місцевим органам влади здійснюють землекористувачі спільно з квартирно-експлуатаційною частиною, відділенням морської інженерної служби Військово-Морських Сил України, на обліку яких знаходяться земельні ділянки, в порядку, встановленому ЗК України.

Відповідно до п. 5.14 Положення про організацію Квартирно-експлуатаційного забезпечення збройних сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 липня 2013 року №448, фонди військових містечок та земельні ділянки, обліковуються у КЕВ.

Згідно з Витягом з Директиви МОУ від 20.04.2005 № Д-322/1/010 вбачається, що КЕВ м.Чернівців є правонаступником Чернівецької КЕЧ району.

Відповідно до акту прийому (передачі) будівель, споруд та території військового містечка від 21.11.1997 № 18, затвердженого начальником КЕУ ПРКВО В. Мироновичем 09.09.1997 року та прийнятого начальником Чернівецької КЕЧ району 21.11.1997 року вбачається факт передачі 5 га земель військового містечка № НОМЕР_1 без будівель від Чернівецької КЕЧ району у комунальну власність. Також, відповідно до вказаного акту та схеми, що є додатком до нього, вбачається, що в користуванні Чернівецької КЕЧ району залишається ще 0,9 га земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_6 . До акту приймання-передачі долучено план границь землекористування та схема, де чітко зазначено, що Чернівецька міська рала прийняла 5,0 га, а у держави в особі МОУ залишається 0,9 га.

З вищевказаного можна зробити висновок, що Чернівецькій міській раді ще з 1997 року було відомо, що спірна земельна ділянка, площею 0,9 га, яка залишилась у користуванні Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району, правонаступником якої є квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці, перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України, а отже, міській раді було відомі площа і точне місцезнаходження та конфігурацію спірної земельної ділянки.

Чернівецька міська рада не мала жодних правових підстав для розпорядження вищевказаними земельними ділянками (кадастровий номер :14:002:1068, :14:002:1087), та відповідно передавати їх фізичним особам безоплатно у власність, оскільки Міністерство оборони України чи уповноважені ним органи, дозволу на передачу у комунальну (приватну) власність, добровільної відмови від даної земельної ділянки не надавало та вказана земля не відчужувалась.

Разом з цим, ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України земельна ділянка площею 0,9 га військового містечка № НОМЕР_1 до комунальної власності не передавалась, оскільки існує особливий, передбачений законодавством порядок надання земель оборони у користування із земель, що перебувають у користуванні відповідних військових формувань, обумовлений відповідним статусом цих земель та їх призначенням.

Крім того, представник відповідача у відзиві посилається на відсутність у Державному акті на право постійного користування землею серія Б №037683 відомостей про дату реєстрації в Книзі записів державних актів користування землею та реєстраційний номер, що свідчить про те, що він не зареєстрований у книзі записів державних актів на право користування землею.

Однак, суд звертає увагу на практику Верховного Суду у справах № 922/2060/20 від 05.08.2022, № 917/553/17 від 20.02.2018, згідно з якою державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

У частині першій статті 153 ЗК України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення міською радою), передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проєктів відведення земельних ділянок регулюється статтею 118 ЗК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони», про що вказано у частині п`ятій статті 20 ЗК України.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі оборони (пункт в частини четвертої статті 84 ЗК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій.

Так, жодних розпорядчих актів Кабінетом Міністрів України не виносилось щодо спірної ділянки, як частки земель оборони, а тому остання і надалі перебуває у власності держави в особі Кабінету Міністрів України, з визначеним речовим правом на праві оперативного управління Міністерства оборони України та КЕВ м. Чернівці.

Спірна земельна ділянка не передавалась у комунальну власність, лишилась у власності держави на праві користування КЕВ м. Чернівці, право на яке засвідчене Державним актом на праві постійного користування земельною ділянкою серії Б №037683.

Матеріали справи також містять інші докази щодо розташування та конфігурації спірної земельної ділянки, зокрема рішення виконавчого комітету Чернівецької обласної ради депутатів трудящих від 28 листопада 1952 року № 31-09016, яким підтверджено відведення земельних ділянок в натурі для потреб оборони; рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 17 жовтня 1978 року № 629/20 «Про видачу державних актів на право користування землею Чернівецькій квартирно-експлуатаційній частині району», яким підтверджено факт затвердження складених матеріалів про видачу державних актів на право користування землею по об`єкту № 36, площею 5,9 га; технічний звіт Чернівецького філіалу «Укрземпроект», яким у тому числі підтверджуються межі земельної ділянки військового містечка № НОМЕР_1 , відомість вирахування координат точок теодолітних ходів по об`єкту № 36.

Щодо висновку експертизи

Відповідно до статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

З Повідомлення судового експерта Лещищина В.В. за № 19043 від 10.07.2019, вбачається, що надати висновок чи земельна ділянка площею 0,1796 га, кадастровий номер якої :14:002:1094 по АДРЕСА_7 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , накладається в натурі на місцевості, на земельну ділянку «об`єкт № 36, АДРЕСА_1 площею 5,9 га», яка перебуває в постійному користуванні згідно Державного акту на право користування землею від 01.03.1980 №037683 в Чернівецької КЕЧ району не надається можливим, оскільки відсутні достовірні відомості щодо місця розташування земельної ділянки, що перебувала в користуванні Чернівецького військового гарнізону. В зазначеному Повідомленні сказано, що наявний в «Технічному звіті...», каталог координат абсолютно не придатний щоб відобразити земельну ділянку військового містечка № НОМЕР_1 на ситуаційному плані чи на місці так як він виконаний в умовній системі координат (т.3, а.с. 1-19).

Окрім цього, згідно з Повідомленням судового експерта Ощипко О.О. від 30.01.2020р, експерту не надається можливим встановити наявність наклад частини земельної ділянки площею 0,1796 га зареєстрованого за Горбатюком якій присвоєно кадастровий номер :14:002:1094 на земельну ділянку, що перебуває у власності Держави в особі Міністерства оборони України та перебуває на праві постійного користування КЕВ м.Чернівці відповідно до Державного акт право постійного користування землею від 01.03.1980 № 037683, а відповідно і розміри, площу та конфігурацію накладання.

В Повідомленні експерт зазначає, що координати поворотних точок окружних меж земельної ділянки, що перебуває у власності Держави в особі Міністерства оборони України та перебуває на праві постійного користування КЕВ м.Чернівців відповідно до Державного акту на право постійного користування землею 01.03.1980 № 037683 не внесено до Державного земельного кадастру, а площа та конфігурація земельної ділянки, згідно даних координат відповідає площам зазначеним в Державному акті на право постійного користування землею від 01.03.1980 №037683 та конфігурації відображеній на планах меж землекористування до державного акту на право постійного користування землею (т.3, а.с. 135-137).

Вищевказані повідомлення про неможливість надання висновків не є належними доказами та не спростовують висновок земельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 30 серпня 2022 року № 29380/20-41, відповідно до якого частка земельної ділянки з кадастровим номером :14:002:1094, що належить на праві власності ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку, яка перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України та у користуванні квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, площа накладення земельної ділянки становить 0,1788 га.

Таким чином, сторона позивача, маючи сумнів щодо неможливості проведення експертизи, заявила клопотання про проведення іншої експертизи, яка була проведена та 30 серпня 2022 року експертами було надано висновок № 29380/20-41. А тому, даний висновок враховується судом при розгляді справи, оскільки містить необхідну інформацію та підтверджений показами експертів, наданими в якості свідків у судовому засіданні.

Щодо ефективності способу судового захисту

Суд під час розгляду цієї справи, робить висновок, що право власності держави на спірну ділянку не припинилось, оскільки земельна ділянка була оформлена ОСОБА_1 неправомірно, оскільки взагалі не могла бути передана у приватну власність фізичній особі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 року справа №554/10517/16-ц дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати, як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51-52)).

За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Водночас, Чернівецькою міською радою прийнято оскаржувані рішення всупереч тому, що відповідно до акту прийому (передачі) будівель, споруд та території військового містечка від 21 листопада 1997 року № 18 та схеми, що є додатком до нього, у користуванні Чернівецької квартирно-експлуатаційної частини району залишилось 0,9 га земельної ділянки військового містечка АДРЕСА_6 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

За обставинами справи, мета позивача спрямована на усунення перешкод власникові (державі, в особі Міністерства оборони України та у користуванні квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці), який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою, яка належить до земель оборони), у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від ОСОБА_1 .

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, і той, який обрав позивач, можна використати для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких він звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним, зокрема неефективним, і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлену позовну вимогу взагалі не можна використати для захисту права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, таку вимогу не можна розглядати як спосіб захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), 22 вересня 2020 року у справі № 127/18934/18).

Разом з тим, невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо). Протилежний підхід не відповідав би завданням цивільного судочинства.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №904/7803/21 (пункт 6.46), від 20 вересня 2023 року у справі №910/3453/22 (пункт 58).

Встановивши, що мета позову спрямована на усунення перешкод квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, що не втратив володіння земельною ділянкою, у користуванні та розпорядженні останньою шляхом її повернення від ОСОБА_1 , суд розглядає справу за правилами негаторного позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 592/10260/16 зазначено, що «статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень (подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, провадження № 14-140цс18).

Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143)).

У пункті 64 постанови від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 Велика Палата Верховного Суду сформулювала такий правовий висновок: «Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в господарських судах».

При частковому накладенні земельних ділянок власник такої ділянки може, зокрема, оспорювати відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Тож у цьому випадку вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння не є належним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року в справі № 370/457/20 (провадження № 61-611св23).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2024 року у справі № 731/264/23, згідно з якою: «порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами, визначений статтями 116, 118, 122 ЗК України, передбачає вчинення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відповідних дій та прийняття рішень, а саме: формування земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номера, надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, тощо. Вказані дії та рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування можуть порушувати права інших власників земельних ділянок, а тому визнання незаконними цих рішень і дій, відповідно, може бути способом захисту цивільного права або інтересу. […] Апеляційний суд не врахував, що при частковому накладанні земельних ділянок власник однієї з них може, зокрема, оспорювати відповідне рішення органу місцевого самоврядування й державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку іншого власника».

У своєму відзиві на позовну заяву Чернівецька міська рада та представник відповідача ОСОБА_1 стверджують, що оскаржувані рішення Чернівецької міської ради вичерпало свою дію внаслідок реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Беручи до уваги положення ст. 11 ЦК України, ст.ст. 78, 116, 122 ЗК України та враховуючи рішення Конституційного суду від 16.04.2009 № 7-рп/2009, можна зробити висновок, що у зв`язку із прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин, відповідний ненормативний акт є підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися, як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України та пред`являтися до суду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (зокрема й права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єктом владних повноважень.

Виходячи із викладеного, право користування спірною земельною ділянкою Чернівецької КЕЧ району, набуте КЕВ м. Чернівці в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Аналогічну правову позицію викладено Верховним судом України у постанові від 21.09.2011 у справі № 6-14цс11.

Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання недійсним п. 7 Додатку 4 рішення 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 3 листопада 2014 року № 1392 та визнання недійсним п. 30 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 серпня 2015 року № 1706, суд вважає, що Міністерство оборони України, як орган управління майном, згоди на припинення права постійного користування та надання у приватну власність частини земельної ділянки, площею 0,9 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 (що захується за Міністерством оборони України по КЕВ в м.Чернівці) не давав.

Разом з тим, всупереч наведеному, Чернівецька міська рада розпорядилась землями оборони згідно з п. 7 Додатку 4 рішення 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 3 листопада 2014 року № 1392 передано ОСОБА_1 безоплатно у власність 0,0876 га за адресою АДРЕСА_1 та згідно з п. 30 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 серпня 2015 року № 1706 - передано ОСОБА_2 безоплатно у власність 0,0920 га за адресою АДРЕСА_1 , шляхом винесення рішень, законність яких є предметом розгляду у цій справі.

Частиною першою статті 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно зі статтею 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту.

Таким чином, передача земельних ділянок згідно з оскаржуваними рішеннями Чернівецької міської ради порушує охоронювані законом права позивача, що діє в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, на користування спірною земельною ділянкою.

Під час дослідження доказів, суд прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки в розумінні положень Закону України «Про використання земель оборони», Закону України «Про оборону України», Закону України «Про Збройні Сили України», перебувала в державній власності та щодо якої був виданий акт на право користування землею з наведеним в акті планом і описом меж земельної ділянки.

Крім того, висновком земельно-технічної експертизи Чернівецького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 30 серпня 2022 року № 29380/20-41 підтверджено, що частка земельної ділянки з кадастровим номером :14:002:1094, що належить на праві власності ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку, яка перебуває у власності держави в особі Міністерства оборони України та у користуванні квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці, площа накладення земельної ділянки становить 0,1788 га.

Так, спірна земельна ділянка належить до земель оборони, яка знаходиться в управлінні та користуванні Міністерства оборони України, власником цієї землі є держава в особі Кабінету Міністрів України, який розпоряджається нею, тому повноваження по розпорядженню спірною земельною ділянкою не належали Чернівецькій міській раді. Остання не є органом, уповноваженим розпоряджатися землями оборони, а тому перевищила надані їй повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

А тому, земельна ділянка, передана на підставі незаконних рішень, підлягає поверненню у власність держави.

У свою чергу, позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2015 року з індексним номером 49799505, в частині відчуження земельної ділянки, площею 0,1788 га (кадастровий номер :14:002:1094)з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану по АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 та визнання недійсним укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 вересня 2015 року договору купівлі-продажу земельної ділянки серії та номер НАР558907/реєстровий № 8714, площею 0,0920 га (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1087), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є похідними.

Оскільки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не набули право власності на спірні ділянки, вони не мали права розпоряджатись ними.

Право власності виникає з правомірний дій, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Свідоцтво про право власності є документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто оспорюване свідоцтво про право власності не породжує виникнення відповідного права, а фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво (див. постанови Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17, від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц).

Виникнення права власності на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування нерозривно пов`язане з обов`язковим одержанням її власником документів, що посвідчують право власності. Відтак, скасування судом рішення органу місцевого самоврядування, яке було підставою для одержання документів на право власності є підставою для визнання недійсним виданого на їх підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2015 року з індексним номером 49799505, в частині відчуження земельної ділянки, площею 0,1788 га (кадастровий номер :14:002:1094) з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану по АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 .

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 вересня 2015 року серії та номер НАР558907/реєстровий № 8714, площею 0,0920 га (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1087), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 наведені вище вимоги законодавства не дотримані, а тому є визначені статтями 203, 215 ЦК України правові підстави для визнання правочину недійсним.

Отже, суд враховує, що спірна земельна ділянка, що належить до земель оборони не могла бути предметом правочину між приватними особами, зокрема між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в силу вимог закону не набули жодних прав на земельні ділянки кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1087, кадастровий номер :14:002:1068 та в подальшому на земельну ділянку кадастровий номер :14:002:1094.

Існування договору є юридичною перешкодою у реалізації державою правомочностей користування та розпорядження ділянкою.

Так, для забезпечення державою реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди у користуванні нею.

Оскільки правова підстава, за якої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули права власності на спірну земельну ділянку, є незаконною, то вчинений в подальшому на її підставі правочин не породжує у його сторін прав на неї.

Тобто, з системного аналізу чинного законодавства вбачається, що землі КЕВ м.Чернівці є землями оборони, в силу чого наділені наступними важливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, з огляду на що відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних земель.

З огляду на вищевикладене, договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 вересня 2015 року серії та номер НАР558907/реєстровий № 8714, площею 0,0920 га (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1087), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно із ст. 21, ч. ч. 1, 2 ст. 203, ст. 215 ЦК України, ст. 152 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Щодо пропорційності легітимної мети втручанню у право власності

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів;

втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції Європейський суд з прав людини констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317 цс 19 (пункти 40-43)).

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Велика Палата Верховного Суду раніше вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. mutatis mutandis постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.75)).

У постанові Верховного Суду від 01 травня 2025 року справа №369/1457/22 зазначено, що використання земель оборони суворо регламентується чинним законодавством. Передача таких земель у приватну власність або їх використання для інших цілей без попередньої зміни цільового призначення заборонена. Будь-які зміни в статусі чи порядку використання земель оборони повинні здійснюватися виключно з урахуванням інтересів обороноздатності держави, що є пріоритетним завданням. Такі обмеження спрямовані на збереження функціонального призначення земель оборони та запобігання їх використанню всупереч державним інтересам, що пов`язані з забезпеченням національної безпеки та оборони. Закріплення за землями статусу «землі оборони» є частиною загальної системи забезпечення національної безпеки, яка гарантує ефективне використання цих земель виключно для потреб оборони держави та недопущення їх неправомірного використання.

Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Втручання є виправдним, оскільки останнє здійснюється з метою забезпечення обороноздатності всієї Держави України в умовах широкомасштабного вторгнення збройних сил російської федерації.

У п. 5.2. рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 у справі № 1-р (II)/2022 зазначено, що підтримання високого рівня обороноздатності є найвищим державним інтересом і однією з найбільш захищених конституційних цінностей України. Захист суверенітету та територіальної цілісності України є «найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу» (частина перша статті 17 Основного Закону України).

Повернення державі спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, як земель оборони та їх значення у забезпечення обороноздатності держави.

З приводу пропорційності втручання держави у право власності ОСОБА_1 необхідно також враховувати додержання принципу «належного урядування» та загальних засад цивільного судочинства.

Так, у пункті 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій,а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання (пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Під час розгляду цієї справи ОСОБА_1 розпорядився своїми процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про відшкодування шкоди у зв`язку із заявленою до нього вимогою. Крім того, суд не мав жодних об`єктивних даних, які би могли дозволити оцінити наявність і розмір шкоди, якої могли зазнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 унаслідок задоволення вимоги щодо повернення земельної ділянки, а також зумовленого цим розчарування у неможливості подальшого використання цієї ділянки не за цільовим призначенням, тобто як ділянки, призначеної для житлового будівництва, а не як частини земель оборони (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), § 77). Тому як імовірний майновий тягар, так і ймовірний тягар такого розчарування може належно оцінити суд у відповідному судовому процесі, ініційованому відповідачами.

Велика Палата Верховного Суду у справі №554/10517/16-ц від 20.06.2023 року звертає увагу, що законодавство України надає відповідачам після завершення цього судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Вони не позбавлені можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимоги про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 93), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 125.6.3)).

З вищенаведеного, суд робить висновок, що застосований захід втручання у право на мирне володіння майном сумісний із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки це втручання ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є пропорційним цій меті, враховуючи, що у даному випадку дотримано справедливої рівноваги між державними інтересами у сфері забезпечення обороноздатності країни та інтересами окремо взятої особи. Крім того, вказане втручання переслідує легітимну мету щодо відновлення контролю держави за майном у вигляді земель оборони, що мають обмежену оборотоздатність та цільове призначення, а також можуть перебувати виключно в державній власність.

Висновки за результатами судового розгляду

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.

За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з платіжної інструкції №301 Військовою прокуратурою Західного регіону України сплачено судовий збір у загальному розмірі 7684,00 грн.

Отже, вказані судові витрати, у зв`язку із задоволенням позову, підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 19, 41, 50, 131-1 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 15, 16, 21, 167, 170, 178, 203, 215, 328, 393 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 102, 110, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, Законом України «Про прокуратуру», «Про використання земель оборони», «Про оборону України» та «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним п. 7 Додатку 4 рішення 56 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 3 листопада 2014 року № 1392 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення, визнання такими, що втратили чинність та внесення змін до окремих пунктів рішень з цих питань».

Визнати недійсним п. 30 Додатку 4 рішення 68 сесії VI скликання Чернівецької міської ради від 31 серпня 2015 року № 1706 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо передачі безоплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок, надання дозволів на складання проектів відведення земельних ділянок, затвердження проектів їх відведення та визнання такими, що втратили чинність, окремих пунктів рішень з цих питань».

Визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30 вересня 2015 року договір купівлі-продажу земельної ділянки серії та номер НАР558907/реєстровий № 8714, площею 0,0920 га (кадастровий номер земельної ділянки :14:002:1087), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14 грудня 2015 року з індексним номером 49799505, в частині відчуження земельної ділянки, площею 0,1788 га (кадастровий номер :14:002:1094) з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, розташовану по АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_1 .

Стягнути з відповідачів Чернівецької міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Чернівецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону судовий збір у сумі по 2561 (дві тисячі п`ятсот шістдесят одній) гривні 33 копійки з кожного.

З повним текстом рішення суду особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитись 20 червня 2025 року.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 30 днів з дня проголошення рішення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя: