П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року м. Київ

Справа №940/1232/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/6083/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Невідомої Т.О.

за участю секретаря Цюрпіти Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Косович Т.П. 03 грудня 2024 року в м. Тетіїв, повний текст рішення складений 06 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Васалатьєвою Оленою Анатоліївною 14 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-615.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась із:

- житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель з кадастровим номером :01:163:0006, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастром номером :01:163:0005, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :07:005:0024, що розташована на території Тетіївської міської ради.

Заповітом від 14 липня 2017 року ОСОБА_3 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :07:005:0024, що розташована на території Тетіївської міської ради, заповіла в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , інше майно - ОСОБА_1 .

Позивач вказує, що ОСОБА_3 з 2012 року хворіла на віковий склероз, з 06 лютого 2013 року та до смерті вона знаходилася під наглядом та на лікуванні у лікаря невролога та психіатра з діагнозом церебральний атеросклероз, органічне ураження головного мозку з інтелектуально-мністичним зниженням, паркінсонізм, з огляду на що позивач вважала, що під час складання заповіту 14 липня 2017 року ОСОБА_3 через свій хворобливий стан не усвідомлювала значення своїх дій, не розуміла їх наслідки та взагалі не могла керувати ними, а тому даний заповіт має бути визнаний недійсним.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03 грудня 2024 року в позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна про визнання заповіту недійсним - задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Васалатьєвою Оленою Анатоліївною 14 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-615.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18001, 80 грн сплачених судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 , під час складання заповіту 24 липня 2017 року страждала на психічний розлад, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується доказами у справі, зокрема, висновком судово-психіатричного експерта ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» №62 від 25 січня 2023 року, який є категоричним, а тому вказаний заповіт складений за відсутності волевиявлення відповідача, а тому є недійсним.

Не погодився із зазначеними судовими рішеннями відповідач, її представником подана апеляційна скарга, в якій він вказує що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що із висновку експерта неможливо достеменно зрозуміти, на основі чого він дійшов до такого висновку. Є незрозумілим, чому експерт пояснення свідків позивача взяв до уваги як правдиві, а пояснення свідків відповідача до уваги не взяв та виклав їх неповно. Також експерт не взяв до уваги призначення померлій препарату «Аміназін».

Вказує, що згідно висновку експертів повторної експертизи, яка була проведена 08 липня 2024 року експерти вказали, що беззаперечні докази, на які можна було б спиратись щодо наявності у підекспертної таких психічних розладів, які б позбавляли її здатності усвідомлювати свої дії або керувати ними в період складення заповіту 14 липня 2017 року в матеріалах справи відсутні, медичних даних для встановлення стану особи на момент складання заповіту у справі недостатньо. Тобто висновок повторної експертизи підтверджує, що медичних даних було недостатньо для встановлення стану особи на момент складення заповіту, а покази свідків є суперечливими.

На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Порхун О.П. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив про її задоволення.

Позивач ОСОБА_2 та її представники - адвокат Безугла І.С. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому їх неявка, згідно з ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 балу матір`ю позивача ОСОБА_2 /т.1 а.с.5-6/.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2020 року. /т.1 а.с. 7/

ОСОБА_3 була власником:

- житлового будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель з кадастровим номером :01:163:0006, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.10-11/;

- земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з кадастром номером :01:163:0005, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.9/;

- земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :07:005:0024, що розташована на території Тетіївської міської ради.

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Васалатьєвою О.А. 14 липня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-615, згідно з яким житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель з кадастровим номером :01:163:0006, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства з кадастром номером :01:163:0005, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 , земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :07:005:0024, що розташована на території Тетіївської міської ради в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_3 підписаний ОСОБА_4 в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /т.1 а.с.8/.

За даними КП «КНП «Тетіївський центр первинної медико-санітарної допомоги» Тетіївської міської ради наведеними у листі № 271 від 24 вересня 2020 року, відповідно записів в амбулаторній карті Ф-25 ОСОБА_7 з 06 лютого 2013 року знаходилась під наглядом та на лікуванні у лікаря невролога та психіатра з діагнозом церебральний атеросклероз ДЕП III ст., органічне ураження головного мозку з інтелектуально-мністичним зниженням, паркінсонізм /т. 1 а.с.12-13,61/.

Із довідки КНП «Тетіївська центральна лікарня» Тетіївської міської ради № 352 від 14 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 на обліку у лікаря психіатра не перебувала і за допомогою не зверталася /т. 1 а.с.113-114/.

З довідки Управління соціального захисту населення Тетіївської районної державної адміністрації Київської області № 225 від 16 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_8 перебував на обліку в цьому Управлінні та одержував компенсацію згідно постанови КМУ № 558 «Порядок призначення і виплати компенсації фізичним особа, які надають соціальні послуги» як особа, що надає соціальні послуги по догляду за ОСОБА_3 , з 03 лютого 2016 року по 02 лютого 2017 року та з 07 лютого 2017 року по 30 листопада 2017 року /т.1 а.с.14/.

Судом першої інстанції було допитано сім свідків, а саме ОСОБА_9 (психіатр), ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , їх покази детально наведені в тексті рішення суду.

Для визначення психічного стану ОСОБА_3 на момент складення заповіту ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 23 квітня 2021 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу /т.1 а.с.117/.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» № 62 від 25 січня 2023 року, складеного експертом ОСОБА_15 , ОСОБА_3 в період часу, що цікавить суд, страждала на стійкий, хронічний, виражений психічний розлад у формі судинного (внаслідок церебрального атеросклерозу, гіпертонічної хвороби) слабоумства (деменцію) із психотичними розладами. За своїм психічним станом ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту 14 липня 2017 року не могла.

В мотивувальній частині висновку вказано, що в 2013 році невролог діагностував у ОСОБА_3 синдром ОСОБА_16 , призначив специфічне для цього стану лікування (циклодол). Синдром Паркінсона може бути ознакою саме хвороби Паркінсона або судинного ураження головного мозку. Але, ні в медичній документації, ні в показаннях свідків не відображено інших специфічних ознак цієї хвороби. Натомість і невролог і психіатр розпізнавали захворювання підекспертної як «дисциркулярну енцефалопатію», «явища судинної деменції», «бредові переслідування». Наявність психотичних розладів у підекспертної підтверджується як призначенням специфічного антипсихотичного препарату «аміназін» та підтверджуються показами свідків /т. 1 а.с.210-212/.

Після відновлення провадження у справі судом першої інстанції було допитано ще дев`ять свідків, а саме ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , їх покази детально наведені в тексті рішення суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 03 серпня 2023 року було призначено повторну посмертну судово-психіатричну комплексну експертизу. На вирішення експертів були поставлені питання:

1) чи виключають медичні дані ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , хвилеподібний перебіг когнітивних порушень на тлі цереброваскулярної хвороби? Чи можуть бути прояснення в мисленні під час такої хвороби?

2) чи містить медична документація ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , огляд препаратів з метою виявлення та мінімізації використання лікарських засобів, у тому числі без рецептурних засобів, які можуть негативно вплинути на когнітивні функції?

3) чи могли бути, вказані у медичній документації ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , когнітивні порушення результатом вживання останньою лікарських засобів?

4) чи можливо встановити діагноз судинної деменції амбулаторно при поверхневому огляді пацієнта без проведення клінічних досліджень, аналізів, узд тощо?

5) які можуть бути ступені (стадії) хвороби судинної деменції? З якого ступеню (стадії) хвороби розвивається слабоумство і людина втрачає можливість усвідомлювати значення своїх дій? З якого ступеню (стадії) хвороби «судинна деменція» людина втрачає можливість самостійно пересуватися?

6) чи вірно відповідно до критеріїв: NINDS-AIREN було поставлено діагноз «судинна деменція» ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вказано у медичній карті хворої і якщо ні, то яким є вірний діагноз? Яка ступінь (стадія) хвороби була на момент складання заповіту 14 липня 2017 року?

7) чи здатна була ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням визначених у цій справі обставин усвідомлювати (і якою мірою) фактичний зміст власних дій та їх наслідків при укладанні правочину (заповіту) 14 липня 2017 року?

В мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції вказав, що враховуючи ту обставину, що для вирішення питання про психічний стан померлої ОСОБА_3 та її здатність (нездатність) розуміти значення своїх дій і керувати ними під час написання оскаржуваного заповіту необхідні спеціальні знання в галузі психіатричної медицини, а такими знаннями суд не володіє, а також те, що висновок судово-психіатричного експерта ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» № 62 від 25 січня 2023 року, суперечить іншим матеріалам справи, а саме показам свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , які були допитані в судовому засіданні, що викликає сумніви в його правильності, суд вважає за необхідне призначити повторну посмертну судово-психіатричну комплексну експертизу по медичних документам та матеріалах справи щодо психічного стану ОСОБА_3 станом на дату складання оспорюваного заповіту /т.2 а.с.83-85/.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта КНП КОР «ОПНМО» № 396-ц/46-ц від 08 липня 2024 року, складеного експертами ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_3 страждала під час складання та підписання заповіту 14 липня 2017 року на розлади особистості та поведінки органічної етіології (судинної) з інтелектуально-мнестичним зниженням, за МКХ-10 F 07.82.

Визначити вплив зазначених психічних розладів на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання заповіту 14 липня 2017 року не є можливим через недостатність медичних даних та суперечливість показів свідків.

Питання 1-6 є теоретичними та гіпотетичними, а отже не входять до компетенції даної судово-психіатричної експертизи.

В мотитвувальній частині висновку експертами вказано, що ОСОБА_3 протягом багатьох років. А також у період підписання заповіту, згідно медичної документації та показам свідків, страждала на розлади особистості та поведінки органічної етіології (судинної) з інтелектуально-мнестичним зниженням, за МКХ-10 F 07.82. Проте в рамках цієї судово-психіатричної експертизи відповісти на питання №7 не виявляється можливим через недостатність медичних даних та суперечливість показів свідків, які б допомогли відтворити клінічну картину захворювання підекспертної в період, який цікавить суд, а саме в момент складання заповіту 14 липня 2017 року /т. 2 а.с.136-139/.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В силу ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

В порядку ч.ч.1,2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно з вимогами ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 01 березня 2021 року у справі №473/1878/19 навів наступні правові висновки.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом свого права має кожна особа у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч. 1 ст. 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ст. ст. 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (ст. 105 ЦПК України).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань. Якщо за результатами проведених досліджень думки експертів збігаються, вони підписують єдиний висновок. Експерт, не згодний з висновком іншого експерта (експертів), дає окремий висновок з усіх питань або з питань, які викликали розбіжності.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У постанові від 30 серпня 2023 року в справа № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22) Верховний Суд зазначив, що «за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїй дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказано, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Аналогічний спосіб застосування норми права у подібних правовідносинах неодноразово використовувався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, від 26 листопада 2021 року у справі № 404/2104/17, від 19 грудня 2024 року у справі № 344/4122/22 , від 15 січня 2025 року у справі № 296/7017/20, від 24 березня 2025 року у справі № 705/4155/19 тощо, що свідчить про усталеність правозастосовної практики у способі вирішення правового питання про визнання недійсним заповіту, зокрема, за умови призначення обов`язкової судово-психіатричної експертизи.

Верховним Судом у цих справах вказано на те, що хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19 Верховний Суд роз`яснив, що у справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

З наведених обставин справи вбачається і це визнається сторонами у справі, що позивач є дочкою ОСОБА_3 , а відповідач є онукою ОСОБА_3 , і племінницею позивача.

За життя від імені ОСОБА_3 був складений заповіт, проте враховуючи, що особа не могла особисто підписати заповіт, внаслідок хвороби Паркінсона, він був підписаний відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України іншою особою в присутності двох свідків. Заповіт був посвідчений нотаріусом та зареєстрований у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду з позовом позивач посилалась на те, що заповіт був складений ОСОБА_3 у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

ОСОБА_3 на обліку в лікаря психіатра не перебувала, у закладах відповідного профілю не лікувалася.

В порядку визначеному процесуальним законом судом першої інстанції була призначена судово-психіатрична експертиза і за висновком № 62 від 25 січня 2023 року, складеного експертом ОСОБА_15 , ОСОБА_3 страждала на стійкий, хронічний, виражений психічний розлад у формі судинного (внаслідок церебрального атеросклерозу, гіпертонічної хвороби) слабоумства (деменцію) із психотичними розладами, у зв`язку з чим вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту 14 липня 2017 року. Разом з тим у мотивувальній частині висновку експертом вказано, що ні в медичній документації, ні в показаннях свідків не відображено інших специфічних ознак цієї хвороби. Однак, наявність психотичних розладів у підекспертної підтверджується як призначенням специфічного антипсихотичного препарату «аміназін» та підтверджуються показами свідків.

Дослідивши матеріали справи, клопотання представника відповідача про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, суд першої інстанції дійшов висновку про неповноту та суперечливість відомостей у висновку експерта № 62 від 25 січня 2023 року, у зв'язку з чим ухвалою від 03 серпня 2023 року призначив повторну комісійну судово-психіатричну експертизу.

За результатами проведеної повторної судово-психіатричної експертизи, комісія експертів прийшла до висновку, що ОСОБА_3 страждала під час складання та підписання заповіту 14 липня 2017 року на розлади особистості та поведінки органічної етіології (судинної) з інтелектуально-мнестичним зниженням, проте визначити вплив зазначених психічних розладів на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання заповіту 14 липня 2017 року не є можливим через недостатність медичних даних та суперечливість показів свідків.

Суд першої інстанції надав перевагу висновку експерта № 62 від 25 січня 2023 року, проте вказаний висновок суду суперечить його ж висновкам наведеним в ухвалі від 03 серпня 2023 року. Крім того після проведення вказаної експертизи судом першої інстанції був допитаний ще цілий ряд свідків, покази яких очевидно не могли бути враховані в ньому. Натомість за результатами проведеної повторної судово-психіатричної експертизи, комісія експертів прийшла до висновку про неможливість, через недостатність медичних даних та суперечливість показів свідків, визначити вплив зазначених психічних розладів на здатність ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання заповіту.

За загальним правилом, висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини, як то показання свідків про поведінку особи, мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Матеріали справи, що переглядаються не містять медичних даних про те, що наявні у ОСОБА_3 психічні розлади, впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 14 липня 2017 року.

Висновок експерта № 62 від 25 січня 2023 року ґрунтується фактично на тому, що підекспертній був призначений специфічний антипсихотичний препарат, що фактично є припущенням. До того ж дані про те, чи приймала ОСОБА_3 цей препарат в матеріалах справи відсутні. Посилання на покази свідків не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом першої інстанції коло свідків згодом було збільшено та за даними повторної комісійної судово-психіатричної експертизи покази всіх свідків є суперечливими.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

В матеріалах справи відсутні дані про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. А отже позивачем не доведено, що під впливом свого стану здоров`я ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, внаслідок чого заявлені нею позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не визначився з характером спірних правовідносин та зробив помилковий висновок про задоволення позовних вимог. Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання недійсним заповіту складеного від імені ОСОБА_3 14 липня 2017 року відсутні.

У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Васалатьєва Олена Анатоліївна про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Т.О. Невідома

Повний текст постанови складений 20 червня 2025 року.