Єдиний унікальний номер 142/401/25
Номер провадження 2/142/371/25
У Х В А Л А

(про залишення позову без руху)

17 червня 2025 року смт. Піщанка

Суддя Піщанського районного суду Вінницької області Гринишина А.А., отримавши позовну заяву ОСОБА_1 , яка зареєстрована в АДРЕСА_1 , до Студенянської сільської ради, яка знаходиться в с. Студена Тульчинського району Вінницької області, вул. Соборна, 42, про відшкодування моральної шкоди, та додані до неї матеріали, -

ВСТАНОВИВ:

10 червня 2025 року до Піщанського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Студенянської сільської ради, про відшкодування моральної шкоди, в якій позивач просить суд стягнути зі Студенянської сільської ради на її користь моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, що була завдана їй порушенням її трудових прав повторним незаконним звільненням її з роботи.

Вказану позовну заяву обґрунтовує тим, що постановою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року по справі № 142/310/21 її позов до Студенянської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений. Її поновлено на посаді прибиральниці службових приміщень з 13 травня 2021 року та стягнено з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2021 року по 27 березня 2025 року. Вказує, що зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили 27 березня 2025 року і повністю було виконано лише 08 травня 2025 року зарахуванням на її банківську картку заробітної плати за час вимушеного прогулу, встановлено порушення відповідачем її трудових прав, яке завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює у 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. Посилаючись на ст. 56 Конституції України, ст. 237-1 КЗпПУ зазначає, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення її трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а її самостійне юридичне значення і здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц. Зазначає, що в результаті незаконного звільнення з роботи відповідачем, вона на протязі майже чотирьох років змушена була у судовому порядку захищати своє конституційне право на працю і одержання винагороди (заробітної плати) за неї, її було позбавлено легальних засобів до існування, також за відсутності регулярного транспортного сполучення між Гонорівкою та Піщанкою вона змушена була щоразу з`являтися за викликом до суду, наймаючи при цьому таксі або приватний транспорт за приблизно 600 гривень за одну поїздку і витрачаючи при цьому свій час і здоров`я. Відчуття безкарності та кричущої несправедливості щодо неї зі сторони посадових осіб Студенянської сільської ради, причетних до її повторного незаконного звільнення з роботи, невпевненість у завтрашньому дні, на протязі майже чотирьох років дуже гнітило її і весь цей час вона перебувала на межі стресу, що вкрай негативно позначалося на її здоров`ї. Усі зазначені обставини завдали їй великих душевних страждань, а також протягом майже чотирьох років вона з вини відповідача була позбавлена психічного благополуччя. Вказує, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 27 вересня 2017 року у справі № 6-1435цс17 суди повинні виходити із презумпції нанесення позивачу моральної шкоди відповідачем та обов`язку відповідача спростувати таку презумпцію, якщо він заперечує проти позову.

Відповідно до протоколу неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2025 року призначення судді не відбулось з причини відсутності потрібної кількості суддів для розподілу справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2025 року дану справу було передано для розгляду судді Гринишиній А.А.

Вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі, встановлено, що заява підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства, але подана без додержання вимог ст. 177 ЦПК України, внаслідок чого підлягає залишенню без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК України, виходячи з наступного.

Зокрема, відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивачем до позовної заяви не додано доказів сплати судового збору. Водночас, у позовній заяві зазначено, що, відповідно до п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання даного позову.

Так, відповідно до п.11 ч.2 ст.3 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Суд вважає, що доводи позивача про звільнення від сплати судового збору на підставі п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої, на її думку, внаслідок незаконного звільнення з посади, відповідачем у справі зазначено Студенянську сільську раду. Разом з тим, зазначений спір виник у межах трудових правовідносин і стосується, зокрема, поновлення порушеного трудового права позивача. Відтак правова підстава, на яку посилається позивач (п. 11 ч. 2 ст. 3 Закону), не підлягає застосуванню у даному випадку, оскільки позов не стосується безпосередньо відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу влади у розумінні положень вказаної норми.

З приводу сплати судового збору за вимоги про відшкодування моральної шкоди у трудових спорах на даний час існує усталена практика підтверджена, зокрема, висновками Верховного Суду у вищевказаних постановах у справах № 265/5327/20, № 725/5849/20, № 761/943/18, підстав для відступу від яких колегією суддів не встановлено».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 725/5849/20 (провадження № 61-4525св21) вказано, що: «Закон України «Про судовий збір» не визначає пільг щодо сплати судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у вказаній категорії справ. Таким чином, при зверненні з указаним позовом позивач був звільнений від сплати судового збору лише в частині вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, а в іншій частині вимог судовий збір підлягав оплаті. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 761/943/18, від 15 лютого 2021 року у справі № 372/4328/19, підстави для відступу від якого відсутні.

Таким чином, посилання в позові на звільнення від сплати судового збору відповідно до положень закону є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону, тому позивач має сплатити судовий збір за подання позовної заяви, однак, в порушення вимог ч.4ст.177 ЦПК України позивачем не надано документ, що підтверджує сплату судового збору.

Вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою, а отже, судовий збір підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру, що узгоджується з правовою позицією, викладено в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц.

Загалом, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору на сьогодні визначено Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI (із відповідними змінами і доповненнями).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону "Про судовий збір", судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно з приписами частин 1, 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно положень ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» з 01 січня 2021 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2270 гривень.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Відповідно до п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, враховуючи, що ціна позову становить 50 000,00 гривень, позивачу слід було надати суду документ про сплату судового збору в розмірі 1 211,20 гривень, що становить один відсоток від ціни позову, за вимоги майнового характеру.

Водночас, ст. 129 Конституції України, як однією із засад судочинства, визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Крім того, загальний принцип рівності усіх перед законом визначено нормами ст. 24 Конституції України, 6 ЦПК України.

У контексті особи, які звертаються до суду, за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, зобов`язані дотримуватись процесуальної форми подання позову. При здійсненні судочинства, суд повинен забезпечити процесуальну рівність сторін, не допускати процесуальних переваг однієї сторони перед іншою.

Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Однак, положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року не означає й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах, а відтак, вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Креуз проти Польщі» заява № 28249/95 від 19.06.2001).

У даному випадку, накладення судового збору на заявника передбачено пп.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тому не може порушити принципу розумної пропорційності, доступу до суду, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Також суддя зазначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя NR (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом сплати судового збору у розмірі 1 211,20 гривень за позовну вимогу майнового характеру за реквізитами: Отримувач коштів ГУК у Він.обл./смт Пiщанка/2203010; Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37979858; Банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат.); Рахунок отримувача UA0002890; Код класифікації доходів бюджету 22030101; Призначення платежу 101 (реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ОСОБА_1 , Піщанський районний суд Вінницької області, та подання до суду відповідної квитанції.

На підставі ч.1 ст. 185 ЦПК України вищевказана позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням позивачеві строку для усунення вищевказаних недоліків з роз`ясненням того, що в разі їх не усунення у встановлений судом термін вищевказана позовна заява буде визнана неподаною та повернута позивачеві.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258-260 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір", -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Студенянської сільської ради про відшкодування моральної шкоди залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення недоліків, викладених в ухвалі, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, роз`яснивши, що в іншому випадку позовна заява буде вважатись неподаною і буде повернута позивачу.

Копію ухвали надіслати позивачу в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня її складення у відповідності до ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Ухвала в частині визначення розміру судових витрат може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: