КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8972/2025
Справа № 753/2004/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Марч Оленою Вікторівною , на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Коренюк А.М., постановлену в м. Київ 25 лютого 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії начальника Миронівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Кармазин Р.М., заінтересована особа ОСОБА_3 ,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною скаргою, просила поновити пропущений строк на подачу скарги, визнати неправомірним та скасувати рішення начальника Миронівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Кармазина Р.М., оформлене листом від 10 грудня 2024 року вих. № 61557, яким відмовлено у задоволенні скарги адвоката Марч О.В., яка діяла в інтересах стягувача ОСОБА_1 , про скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_3 станом на 15 жовтня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, визнати неправомірним врахування державним виконавцем Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) під час обчислення заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_3 станом на 15 жовтня 2024 року коштів, які не є аліментами, а перераховані на виконання інших грошових зобов`язань між стягувачем та боржником в розмірі 124002,42 грн., визнати неправомірним та скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_3 станом на 15 жовтня 2024 року, проведений державним виконавцем Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Ульваком О.О. у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, як незаконний, зобов`язати уповноважену особу Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) провести розрахунок заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з урахуванням висновків суду, зроблених за наслідками розгляду цієї скарги.

Скаргу мотивувала тим, що начальник Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Кармазин Р.М. відмовив у задоволенні скарги адвоката Марч О.В., яка діяла в інтересах стягувача ОСОБА_1 про скасування розрахунку заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_3 станом на 15 жовтня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. Вказане рішення оформлене листом від 10 грудня 2024 року вих. № 61557, в якому зазначено, що під час проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державний виконавець діяв у межах та у спосіб, визначений виконавчим документом та законодавством України, а тому проведений ним розрахунок не підлягає скасуванню. Вважала зазначене рішення таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та є неправомірним.

Вказувала, що 21 січня 2022 року Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ № 753/25872/21, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 грудня 2021 року та до досягнення старшою дитиною повноліття. 16 лютого 2024 року Миронівським ВДВС відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2. 20 серпня 2024 року державним виконавцем Ульваком О.О. проведено розрахунок заборгованості ОСОБА_3 із сплати аліментів за період з грудня 2021 року по липень 2024 року, яка становить 153744,64 грн. З огляду на наявну заборгованість 03 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з боржника ОСОБА_3 пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 148603,80 грн. 29 жовтня 2024 року ОСОБА_3 та його представником подано відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечував проти позову, посилаючись про начебто добровільну сплату ним аліментів у розмірі 124002,42 грн. До відзиву ОСОБА_3 долучив копію заяви державному виконавцю про добровільну сплату ним аліментів від 10 жовтня 2024 року, до якої додав копію довідки АТ КБ «ПриватБанк» та копії квитанцій про перерахування грошових коштів ОСОБА_1 у період з січня 2022 року по січень 2024 року. При цьому в усіх без винятку копіях квитанцій в графі призначення платежу зазначено «Перерахування власних коштів». Крім цього, ОСОБА_3 до відзиву долучив розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем Ульваком О.О. станом на 15 жовтня 2024 року, згідно з яким, розмір заборгованості складав лише 29742,27 грн. Таким чином, державним виконавцем проведено перерахунок заборгованості та в рахунок сплати аліментів включено кошти, які в банківських документах зазначено як переказ власних коштів, та за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів у добровільному порядку та за наявності інших, крім аліментних, грошових зобов`язань у боржника перед стягувачем.

Оскільки про рішення начальника Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Кармазина Р.М. від 10 грудня 2024 року стало відомо лише 06 січня 2024 року, коли вказаний лист надійшов на електронну адресу адвоката, десятиденний строк для подання скарги пропущено з поважних причин.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заявник ОСОБА_1 в особі представника Марч О.В. , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухвали, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладала обставини справи, зазначені в скарзі на дії та рішення державного виконавця, наводила зміст ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 1, 2 ст. 179, ст. 71, 195 СК України, п. 4 розділу ХVІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 333/6869/19, від 29 вересня 2021 року в справі № 2607/386/2012, від 12 січня 2022 року в справі № 2-4665/2008, зазначала, що Верховний Суд у вказаних рішеннях висловив свою позицію про те, що державний виконавець не має права враховувати платежі, які у платіжних дорученнях не мають відомостей про те, що перераховані кошти є аліментами. Відтак, формулювання «перерахування власних коштів» не підтверджує, що боржник виконував аліментні зобов`язання, а державний виконавець не має права на власний розсуд тлумачити призначення платежу та зараховувати кошти, перераховані з іншою метою, як аліменти. При цьому призначення платежу є істотною умовою платіжного документа, яка визначає правову природу переказу коштів. За таких обставин вважала незаконними висновки суду, що сплачувані ОСОБА_3 кошти у спосіб поза межами виконавчого провадження (добровільні сплати) можуть вважатися сплатою аліментів.

До того ж, вказані висновки в оскаржуваній ухвалі зроблено судом за наявності доказів, які підтверджують необізнаність боржника про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей. Так, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/19497/24 про видачу обмежувального припису містить пояснення боржника ОСОБА_3 , а саме, що йому не було відомо про наявність судового наказу про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, проте він не ухиляється від допомоги дітям та добровільно сплатив на їх утримання на рахунок ОСОБА_1 протягом 2022 - 2024 років 124002,42 грн.

Таким чином, зазначення боржником ОСОБА_1 в платіжних квитанціях відомостей про перерахування власних коштів, а не аліментів, відповідає фактичним обставинам справи.

Вказувала, що одним із ключових доказів необізнаності боржника про наявність аліментних зобов`язань є те, що ОСОБА_3 до 10 жовтня 2024 року не звертався до виконавчої служби із заявою про добровільну сплату аліментів, а звернувся з такою заявою лише після того, як отримав позовну заяву від 03 вересня 2024 року про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

До того ж, у заяві про добровільну сплату аліментів ОСОБА_3 повідомив, що лише у вересні 2024 року він отримав копію судового наказу від 21 січня 2022 року про стягнення аліментів, що є беззаперечним доказом того, що перераховані ним упродовж 2022 - 2024 років кошти не є аліментами.

Усі відомості, зазначені ОСОБА_3 у цій заяві про начебто домовленість з колишньою дружиною про добровільну сплату аліментів, є неправдою та спростовуються зверненням ОСОБА_1 до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , у якій вона зазначила, що чоловік не сплачує аліменти, не дає кошти на харчування та лікування дітей.

Вважала необґрунтованими висновки суду про відсутність існування договірних зобов`язань, у межах яких ОСОБА_3 мав сплачувати кошти ОСОБА_1 . Пояснювала, що до матеріалів справи додано копію рішення про розірвання шлюбу, при цьому суд визнав встановленими зазначені в позові обставини, що з 30 жовтня 2021 року сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, не вели спільного господарства, не вели спільного бюджету.

Утім, ОСОБА_1 на момент припинення шлюбних відносин вже мала на кредитних рахунках в банках заборгованість, яка виникла у період їх сімейного життя, що підтверджується довідками банків, та була зобов`язана її погасити.

Крім цього, 01 липня 2021 року ОСОБА_1 на прохання ОСОБА_3 з власної кредитної карти сплатила 23171,44 грн. штрафу за порушення ОСОБА_3 правил дорожнього руху, а також 570,18 грн. виконавчого збору.

Більш того, залишившись сама з двома неповнолітніми дітьми, один з яких є особою з інвалідністю та постійно потребує медичної допомоги, вона змушена була віддавати кошти, які вони спільно з чоловіком брали в борг, сплачувати комунальні послуги, оплачувати страхування, лікування, оздоровлення, харчування дітей.

Однією із умов, що ОСОБА_1 буде витрачати власні кредитні кошти на потреби чоловіка, з яким вона вже не проживала, у тому числі сплачувати його штрафи, була їх домовленість, що ОСОБА_3 поверне їй гроші, перераховуючи їх на її картку, та буде допомагати сплачувати кредити.

Таким чином, ОСОБА_3 перераховував колишній дружині кошти у якості відшкодування його боргу за витрачені нею кредитні кошти на потреби сім`ї, сплату комунальних послуг, оплату його штрафу, повернення інших спільних боргових зобов`язань тощо. Відтак, вказані обставини є підтвердженням наявності у ОСОБА_3 інших зобов`язань перед ОСОБА_1 , які він періодично виконував, перераховуючи їй грошові кошти на картку. При цьому сам ОСОБА_3 наявність інших зобов`язань, ніж аліменти, не спростував.

Більш того, при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що перерахування коштів боржником здійснювалося нерегулярно та не періодично, розмір платежів не відповідав розміру аліментів, які підлягали сплаті.

Після того, як боржник отримав позовну заяву про стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів, а також дізнавшись про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, ОСОБА_3 29 жовтня 2024 року перерахував на рахунок ОСОБА_1 5025,13 грн., де в розділі призначення платежу зазначив «Аліменти». Аналогічно, із зазначенням в розділі призначення платежу про сплату аліментів, ОСОБА_3 18 лютого 2025 року перерахував 10050 грн. Таким чином, після того, як ОСОБА_3 дізнався про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, він став зазначати у платіжних документах відомості про перерахування саме аліментів.

Від ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заінтересована особа просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що апелянтом не вказано, яку саме норму матеріального права було порушено судом першої інстанції при вирішенні справи, а здійснюється лише цитування різного роду нормативних актів та рішення судів, що жодним чином не спростовують законності прийнятого рішення першої інстанції.

Вважав, що судом першої інстанції прийнято законне і обґрунтоване рішення, яким не допущено порушення прав та інтересів заінтересованої особи, рішення ґрунтується на нормах матеріального права із вірним застосуванням процесуального законодавства, відповідає положенням ст. 263 ЦПК України.

Погоджувався з рішенням суду першої інстанції та заперечував проти викладених у апеляційній скарзі тверджень про те, що нібито сплачені кошти не є аліментами чи якимось боргом, які є надуманими та безпідставними. Сам факт регулярного надсилання протягом періоду з січня 2022 року по 2024 рік ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на її рахунок на утримання дітей аліментів в розмірі 124002,42 грн. апелянтом не оспорюється. Тому суд вірно зробив висновки про наявність обґрунтованого перерахунку ВДВС боргу по аліментах, так як забороняється подвійне стягнення аліментів за період добровільної сплати. Істотною обставиною в справі також є факт, що стягувачем аліментів не надано до суду доказів, що вона скористалася своїм правом ініціювання примусового виконання рішення суду протягом 2022 - 2024 років через самого державного виконавця, і лише 16 лютого 2024 року відкрито виконавче провадження за зверненням стягувача 15 лютого 2024 року. При цьому стягувачем у виконавчому провадженні мали надаватися державному виконавцю відомості про добровільну сплату аліментів, але вона цього не робила, що в подальшому стало підставою для перерахунку державним виконавцем заборгованості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та рішення Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Кармазина Р.М. , суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлена правомірність оскаржуваних дій та рішення державного виконавця, начальника відділу державної виконавчої служби, прийнятих у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», які не можуть бути визнані незаконними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року в справі № 753/25872/21 за заявою ОСОБА_1 видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 грудня 2021 року та до досягнення старшою дитиною повноліття (а. с. 42 т. 1).

За змістом позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, поданої до Дарницького районного суду м. Києва, з 30 жовтня 2021 року, проживаючи в одній квартирі, сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, ведуть роздільний бюджет (а. с. 147 т. 1).

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року в справі № 753/23009/23 про розірвання шлюбу встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припинили сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, примирення між ними стало неможливим (а. с. 70 - 72 т. 1).

08 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала до Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) заяву про примусове виконання судового наказу Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року в справі № 753/25872/21 (а. с. 173 т. 1).

Згідно роздрукованої з Автоматизованої системи виконавчого провадження інформації та копій матеріалів виконавчого провадження, постановою заступника начальника Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) від 16 лютого 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 на примусове виконання судового наказу Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року в справі № 753/25872/21 (а. с. 43 - 46, 48 т. 1).

20 серпня 2024 року заступником начальника Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) складено розрахунок заборгованості боржника ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 20 серпня 2024 року за період з грудня 2021 року по липень 2024 року, згідно якого сукупний розрахунок заборгованості складав 158744,54 грн. (а. с. 52 - 53 т. 1).

05 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Богуславського районного суду Київської області з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 148603,80 грн. та судові витрати за надання правничої допомоги (а. с. 59 - 63 т. 1).

В жовтні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) з заявою про добровільну сплату аліментів, в якій зазначено, що ним лише у вересні 2024 року було отримано копію судового наказу у справі № 753/25872/21 від 21 січня 2022 року про стягнення аліментів, а до того, за їхньою домовленістю на виконання вказаного судового наказу він добровільно з січня 2022 року по 2024 роки почав сплачувати дружині ОСОБА_1 на утримання їх дітей аліменти на її картковий рахунок в сумі 124002,42 грн., що підтверджується складеною довідкою на підставі роздруківок з ПриватБанку, які додаються до заяви (а. с. 86 - 87 т. 1).

До заяви ОСОБА_3 , яка подавалася ним до заяви про добровільну сплату аліментів, додано копію довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 11 жовтня 2024 року, у якій відображено перерахування грошових коштів на картку НОМЕР_1 в період з 01 грудня 2021 року по 01 червня 2024 року (а. с. 90 т. 1), а також копії платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» за вказаний період, у яких в графі призначення платежу зазначено «Переказ власних коштів» (а. с. 92 - 100 т. 1).

15 жовтня 2024 року заступником начальника Богуславського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) складено розрахунок заборгованості боржника ОСОБА_3 зі сплати аліментів станом на 15 жовтня 2024 року, згідно якого сукупний розмір заборгованості станом на 15 жовтня 2024 року становить 39361,31 грн. (а. с. 145 - 146, 198 - 199 т. 1).

30 листопада 2024 року адвокатом Марч О.В. в інтересах ОСОБА_1 на ім`я начальника ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) подано скаргу на рішення державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, а саме розрахунок заборгованості ОСОБА_3 із сплати аліментів від 15 жовтня 2024 року (а. с. 101 - 106 т. 1).

10 грудня 2024 року начальником ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) Кармазиним Р.М. надано відповідь на скаргу, згідно якої під час проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державний виконавець діяв у межах та спосіб, визначений виконавчим документом та законодавством України, а тому проведений ним розрахунок не підлягає скасуванню (а. с. 113 т. 1).

ОСОБА_1 надано докази оплати нею штрафу, стягнутого з ОСОБА_3 на підставі постанови Дарницького районного суду м. Києва в справі № 753/7549/20 від 25 травня 2020 року, квитанціями від 01 липня 2021 року (а. с. 123, 125 т. 1), копію довідки АТ «Універсал Банк» від 28 листопада 2024 року, згідно якої заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 жовтня 2021 року по кредитній картці складає 29235,68 грн. (а. с. 127 т. 1), копії виписок АТ «ПУМБ» по картці ОСОБА_1 за період з 30 січня 2022 року по 30 грудня 2022 року (а. с. 128 - 133 т. 1), з 31 січня 2024 року по 29 лютого 2024 року (а. с. 134 т. 1), копію довідки АТ «ПУМБ» про стан ліміту кредитування за поточним рахунком ОСОБА_1 від 04 грудня 2024 року, згідно якого доступний залишок кредитного ліміту складає 52863,84 грн., сума для повного погашення заборгованостей за договором складає 2769,72 грн. (а. с. 135 т. 1), копії довідок про оплату за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 за січень 2024 року, січень 2023 року, вересень 2024 року, травень 2023 року, червень 2022 року (а. с. 136 - 140, 142 т. 1), копію квитанції про сплату ОСОБА_1 1756,58 грн. за комунальні послуги за жовтень 2021 року, червень 2022 року (а. с. 141, 143 т. 1), копію квитанції про сплату ОСОБА_1 туристичних послуг в серпні 2021 року (а. с. 142а т. 1).

Також ОСОБА_1 надано до матеріалів справи копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року в справі № 753/19497/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю та необґрунтованістю (а. с. 233 - 239 т. 1). В описовій частині зазначеного рішення вказано, що заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо обставин викладених у заяві та просив відмовити в її задоволенні, пояснив, що не вчиняв дій, зазначених ОСОБА_1 в заяві, а саме: не вчиняв дій направлених на фізичне, психологічне чи економічне насильство, не перешкоджав їй перебувати в квартирі, в цей час жив у мами та у друзів. 18 серпня 2024 року вирішив залишитися вдома та провести час з дитиною, оскільки бачив її дуже рідко, але почалась сварка, під час якої ОСОБА_1 схватила його за ланцюжок та тягнула в коридор. Вважає, що причиною конфлікту є поділ майна, набутого ними під час шлюбу. Додатково повідомив, що йому не було відомо про наявність судового наказу про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, проте він не ухиляється він допомоги дітям та добровільно сплатив на їх утримання на рахунок ОСОБА_1 протягом 2022-2024 років 124002,42 грн.

ОСОБА_3 здійснено перекази грошових коштів на адресу ОСОБА_1 з призначенням платежу «Аліменти» 29 жовтня 2024 року в розмірі 5025,13 грн. (а. с. 144 т. 1).

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/3963/21 та інших).

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається, виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

У частині другій статті 195 СК України зазначено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (частина третя статті 195 СК України).

За змістом пункту 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України.

Суд першої інстанції з`ясував, що державним виконавцем встановлено і констатовано, що рішення суду боржником ОСОБА_3 виконується частково, що стало підставою для складання оскаржуваного розрахунку заборгованості за аліментами від 15 жовтня 2024 року, який, з урахуванням встановленої обставини наданих платіжних документів про сплату аліментів, відповідає правилу визначення заборгованості за аліментами, присудженими за рішенням суду (матеріали виконавчого провадження), та дійшов правомірного висновку, не спростованого аргументами апеляційної скарги, що доводи скаржника про невідповідність вимогам закону такого розрахунку не заслуговують на увагу, є необґрунтованими, не забезпечені належними й допустимими доказами.

Є також вірними висновки суду першої інстанції, що сплачувані платником аліментів кошти у спосіб поза межами виконавчого провадження (добровільні сплати), можуть вважатися сплатою платником аліментів.

Так, судом першої інстанції надано належну оцінку доводам скаржника про відсутність у платіжних документах чітко визначеного призначення платежу - сплата аліментів, оскільки призначення платежу не є обов`язковою умовою сплати коштів за аліментами шляхом їх перерахування через банківські установи, надано оцінку тій обставині, що у даній скарзі стягувач визнає те, що отримав від платника аліментів вказану суму (124 002,42 грн.), й не спростовує, а існування інших договірних зобов`язань, у межах яких платник аліментів мав сплачувати стягувачу кошти, не підтверджено належними й допустимими доказами.

Такі висновки суду узгоджуються з останньою правовою позицією Верховного Суду в постанові від 09 квітня 2024 року в справі № 522/19803/15-ц (провадження № 61-18661св23), у якій Верховним Судом встановлено, що у справі відсутні докази існування інших боргових зобов`язань боржника перед стягувачем, і зазначено, що реалізовуючи стандарт переважаючої переконливості в оцінці обставин справи, що переглядається, та доказів, поданих учасниками справи, квитанції без зазначення призначення платежу «аліменти», надані на підтвердження сплати боржником на користь стягувача аліментів, також мали бути враховані державним виконавцем при обрахунку заборгованості боржника за аліментами, оскільки доказів на підтвердження наявності інших зобов`язань боржника перед стягувачем у матеріалах справи немає, як і не надано доказів відмови останньої від отримання грошових переказів від боржника, що також у сукупності з іншими доказами доводить, що грошові кошти, сплачені боржником на користь стягувача, є саме аліментами на дитину.

Подібний правовий висновок викладено у Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 642/6906/16-ц (провадження 61-26229св18), від 17 травня 2023 року у справі № 199/2951/21 (провадження № 61-1769св23).

У постановах Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі № 206/2658/22 (провадження № 61-4693св23), від 06 грудня 2023 року у справі № 127/901/18 (провадження № 61-4529св23) також зроблено висновок, що незазначення таких даних у квитанціях не спростовує того, що перерахунок коштів на користь стягувача боржник здійснював саме з метою надання утримання дитини. Незазначення у квитанціях відомостей про призначення платежу як «аліменти» не спростовує того факту, що перерахунок коштів на користь стягувача боржник здійснював саме з метою утримання дітей,

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-7500св20) та від 26 травня 2021 року у справі № 569/11466/20 (провадження № 61-1534св21)), що свідчить про усталеність правової позиції Верховного Суду з даного питання.

Враховуючи, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року в справі № 333/6869/19, від 29 вересня 2021 року в справі № 2607/386/2012, від 12 січня 2022 року в справі № 2-4665/2008, за узагальненим змістом яких, як вказувала заявник, державний виконавець не має права враховувати платежі, які у платіжних дорученнях не мають відомостей про те, що перераховані кошти є аліментами, та на власний розсуд тлумачити призначення платежу та зараховувати кошти, перераховані з іншою метою, як аліменти.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання ОСОБА_1 на описову частину рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/19497/24 про видачу обмежувального припису, яка містить пояснення боржника ОСОБА_3 про те, що йому не було відомо про наявність судового наказу про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, проте він не ухиляється від допомоги дітям та добровільно сплатив на їх утримання на рахунок ОСОБА_1 протягом 2022 - 2024 років 124002,42 грн., з огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України і те, що зазначені обставини не входили до предмету доказування в справі № 753/19497/24, є стислим викладом позиції учасника справи та не встановлювалися судом, з яких можна було б дійти беззаперечного висновку щодо необізнаності відповідача про стягнення з нього аліментів.

Натомість, у заяві про добровільну сплату аліментів, яка була подана ОСОБА_3 до Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) в жовтні 2024 року, боржником зазначено, що лише у вересні 2024 року було отримано копію судового наказу у справі № 753/25872/21 від 21 січня 2022 року про стягнення аліментів, а до того, за їхньою домовленістю на виконання вказаного судового наказу він добровільно з січня 2022 року по 2024 роки почав сплачувати дружині ОСОБА_1 на утримання їх дітей аліменти на її картковий рахунок в сумі 124002,42 грн.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги, що одним із ключових доказів необізнаності боржника про наявність аліментних зобов`язань є те, що ОСОБА_3 до 10 жовтня 2024 року не звертався до виконавчої служби із заявою про добровільну сплату аліментів, а звернувся з такою заявою лише після того, як отримав позовну заяву від 03 вересня 2024 року про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, і вже після того, як ОСОБА_3 дізнався про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, він став зазначати у платіжних документах відомості про перерахування саме аліментів.

Доводи апеляційної скарги, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що перерахування коштів боржником здійснювалося нерегулярно та не періодично, розмір платежів не відповідав розміру аліментів, які підлягали сплаті, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, позаяк не доводять самі по собі необізнаності ОСОБА_3 про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів, з огляду на домовленість зі стягувачем про добровільну сплату коштів, про що він зазначав у заяві до Миронівського ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ), при цьому боржник мав практичну можливість відступити від розміру та періодичності сплати аліментів, встановлених судовим наказом.

Доводи апеляційної скарги, що відомості, зазначені ОСОБА_3 у заяві про добровільну сплату аліментів про начебто домовленість з колишньою дружиною про добровільну сплату аліментів, є неправдою та спростовуються зверненням ОСОБА_1 до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , у якій вона зазначила, що чоловік не сплачує аліменти, не дає кошти на харчування та лікування дітей, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/19497/24 про видачу обмежувального припису в позові ОСОБА_1 відмовлено. Суд у справі № 753/19497/24 дійшов висновку, що заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо неї особисто внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо останнього обмежувального припису.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом аргументи ОСОБА_1 , що рішення про розірвання шлюбу, при цьому суд визнав встановленими зазначені в позові обставини, що з 30 жовтня 2021 року сторони припинили сімейно-шлюбні відносини, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, з огляду на те, що в мотивувальній частині рішення Богуславського районного суду Київської області від 11 червня 2024 року в справі № 753/23009/23 про розірвання шлюбу судом не встановлювався конкретний час припинення ведення спільного господарства та спільного бюджету (а. с. 70 - 72 т. 1).

Доводи апеляційної скарги, що на момент припинення шлюбних відносин вже мала на кредитних рахунках в банках заборгованість, яка виникла у період їх сімейного життя, що підтверджується довідками банків, та була зобов`язана її погасити, 01 липня 2021 року на прохання ОСОБА_3 з власної кредитної карти сплатила 23171,44 грн. штрафу за порушення ОСОБА_3 правил дорожнього руху, а також 570,18 грн. виконавчого збору, змушена була віддавати кошти, які вони спільно з чоловіком брали в борг, сплачувати комунальні послуги, оплачувати страхування, лікування, оздоровлення, харчування дітей, не підтверджуються належними та допустимими доказами, оскільки документи, надані ОСОБА_1 до матеріалів справи, стосуються періоду її перебування в шлюбі з ОСОБА_3 , розірваному лише 11 червня 2024 року та за відсутності доказів припинення шлюбних відносин до цієї дати.

За таких обставин, не є належними доказами на підтвердження обставин, якими скаржник обґрунтовувала заявлені вимоги, надані ОСОБА_1 докази оплати нею штрафу, стягнутого з ОСОБА_3 на підставі постанови Дарницького районного суду м. Києва в справі № 753/7549/20 від 25 травня 2020 року, квитанції від 01 липня 2021 року (а. с. 123, 125 т. 1), копія довідки АТ «Універсал Банк» від 28 листопада 2024 року, згідно якої заборгованість ОСОБА_1 станом на 30 жовтня 2021 року по кредитній картці складає 29235,68 грн. (а. с. 127 т. 1), копії виписок АТ «ПУМБ» по картці ОСОБА_1 за період з 30 січня 2022 року по 30 грудня 2022 року (а. с. 128 - 133 т. 1), з 31 січня 2024 року по 29 лютого 2024 року (а. с. 134 т. 1), копії довідок про оплату за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 за січень 2024 року, січень 2023 року, вересень 2024 року, травень 2023 року, червень 2022 року (а. с. 136 - 140, 142 т. 1), копія квитанції про сплату ОСОБА_1 1756,58 грн. за комунальні послуги за жовтень 2021 року, червень 2022 року (а. с. 141, 143 т. 1), копія квитанції про сплату ОСОБА_1 туристичних послуг в серпні 2021 року (а. с. 142а т. 1).

Крім того, не може вважатися таким доказом копія довідки АТ «ПУМБ» про стан ліміту кредитування за поточним рахунком ОСОБА_1 від 04 грудня 2024 року, згідно якого доступний залишок кредитного ліміту складає 52863,84 грн., сума для повного погашення заборгованостей за договором складає 2769,72 грн. (а. с. 135 т. 1), з огляду на те, що з даного доказу не можна дійти беззаперечного висновку, що заборгованість за кредитним договором утворилась у ОСОБА_1 станом на час її перебування у шлюбі.

Ураховуючи наведене, посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що платежі були перераховані ОСОБА_3 на її банківський рахунок, оскільки це його боргові зобов`язання перед нею, є безпідставними, оскільки вона не довела належними доказами існування інших боргових зобов`язань, що згідно з принципом змагальності є її процесуальним обов`язком.

Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про законність дій державного виконавця при складанні розрахунку заборгованості боржника по сплаті аліментів від 15 жовтня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, та відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Апеляційний суд враховує, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу, керувався положеннями ст. 447, 451 ЦПК України у попередній редакції, хоча з 19 грудня 2024 року набрали законної сили ст. 447-1 ЦПК України та ч. 2 ст. 451 ЦПК України, які підлягали застосуванню. Втім, допущений процесуальний недолік не призвів до неправильного вирішення скарги ОСОБА_1 і апеляційна скарга не містить доводів з цього приводу, відтак це не є підставою для скасування ухвали суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не ґрунтуються на законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної та всебічної оцінки судом першої інстанції, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Марч Оленою Вікторівною , залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 19 червня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.