ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2104/25 Справа № 194/1316/24 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Корягін В.О.),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Тернівського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 30837,83 грн.

Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року у задоволенні позовну відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що розмір вимоги, які перейшли до нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору, та становить 8256,59 грн. основного боргу, 1522,95 грн. залишку по відсотках станови на 18.10.2023 року, що підтверджується банківською випискою.

Вказує, що суд першої інстанції ототожнив «новий судовий розгляд на підставі нового позову на підставі нових раніше недосліджених документів» із «судовим розглядом перегляду справи за нововиявленими обставинами».

ОСОБА_1 просив заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 30837,83 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3028х30 =90840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000,00 грн., строком до 25 листопада 2022 року. Договором передбачена сплата відсотків, комісії.

26 листопада 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року, про що свідчить реєстр договорів до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774.

19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року.

19 жовтня 2023 року та 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату суми заборгованості за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року в розмірі 25737,12 грн.

Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості за кредитним договором: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становлять 3611,31 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 17446,88 грн. Загальна сума заборгованості складає 30837,83 грн.

Відповідно до заочного рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено. Рішенням суду встановлено, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000,00 грн., строком до 25 листопада 2022 року, договором передбачена сплата відсотків, комісії. 26 листопада 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 між між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року, про що свідчить реєстр договорів до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774. 19 жовтня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року. 19 жовтня 2023 року та 08 грудня 2023 року ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату суми заборгованості за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року в розмірі 25737,12 грн. Відповідно до наданого позивачем суду розрахунку заборгованості за кредитним договором: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року становлять 2911,44 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 13046,04 грн. Загальна сума заборгованості складає 25737,12 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2024 року заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23 змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишено без змін. В мотивувальній частині зазначено, що деталізований розрахунок та відповідна виписка позивачем не надана, таким чином колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами саме розміру заборгованості.

Позивачем долучено до позовної заяви банківські виписки відносно ОСОБА_1 у кредитному договорі № 29849-ФО/2013/172 за період з 26.11.2013 по 18.10.2023 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що оскільки, судом відмовлено в задоволенні стягнення суми заборгованості чергового платежу - 9779,64 грн., та інфляційних втрат за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року, які становлять 2911,44 грн., пені за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року, яка становить 13046,04 грн., тому слід відмовити в задоволені стягнення суми інфляційних втрат за збільшений період з 01 листопада 2023 року по 20 липня 2024 року та пені з 09 грудня 2023 року по 20 липня 2024 року.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Предметом судового розгляду є стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, укладеним в письмовій формі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідачка тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Як було встановлено матеріалами справи та не заперечується учасниками справи, що 26 листопада 2013 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 29849-ФО/2013/172, за умовами якого ОСОБА_2 було надано кредит у розмірі 90000,00 грн., строком до 25 листопада 2022 року. Договором передбачена сплата відсотків, комісії.

26 листопада 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 29849-ФО/2013/172, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

18 жовтня 2023 року між АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774, у тому числі і за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року на загальну суму 9779,64 грн., про що свідчить реєстр договорів до договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № GL3N024774. (а.с.17).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду висловилась щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Наведена вище правова позиція підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/8115/19, провадження № 12-42гс22, в якій зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальними договорами на користь фізичної особи є можливим лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові не знайшла підстав для відступу, зміни чи доповнення наведеного правового висновку.

У даній справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 , як новий кредитор, набув право вимоги від первісного кредитора АТ «Міжнародний резервний банк», який є правонаступником ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», що перебуває у процедурі ліквідації, до ОСОБА_2 за кредитним договором № 29849-ФО/2013/172 від 26 листопада 2013 року що не оспорюється відповідачем, а отже колегія суддів вважає, що відповідно до укладеного договору факторингу від 18 жовтня 2023 року, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у загальному розмірі 9779,64 грн., з яких залишок за основним зобов`язанням станом на 18.0.2023 року у розмірі 8256,69 грн., та залишок по відсотках станом на 18.10.2023 року у розмірі 1522,95 грн., а тому дана сума заборгованості підлягає стягненню з ОСОБА_2 , оскільки доведена позивачем належними доказами.

Що стосується вимоги про стягнення пені та інфляційних втрат.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі « ОСОБА_3 проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Статтею 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23, позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову про стягненні заборгованості у розмірі 25737,12 грн., з яких: сума заборгованості простроченого чергового платежу за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 9779,64 грн., інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року становлять 2911,44 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року становить 13046,04 грн., а також відмовлено у стягненні судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2024 року заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року по справі № 194/1943/23 змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в іншій частині рішення суду залишено без змін. В мотивувальній частині зазначено, що деталізований розрахунок та відповідна виписка позивачем не надана, таким чином колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності належними та допустимими доказами саме розміру заборгованості.

Позивач звертається до суду з позовною заявою, де просить стягнути інфляційні втрати за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становлять 3611,31 грн., пеня за період з 10 лютого 2022 року по 20 липня 2024 року становить 17446,88 грн.

Тобто, позивач збільшив період, за який просить стягнути заборгованість чергового платежу, інфляційні втрати та пеню, при цьому сума заборгованості чергового платежу залишилася без змін у розмірі 9779,64 грн., а суми інфляційних втрат та пені збільшив на період з 31 жовтня 2023 року по 20 липня 2024 року та надавши нові розрахунки і банківські виписки.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні стягнення суми інфляційних втрат за період з 10 лютого 2022 року по 31 жовтня 2023 року, які становлять 2911,44 грн., пені за період з 10 лютого 2022 року по 08 грудня 2023 року, яка становить 13046,04 грн. оскільки стосовно цього період вже є рішення суду, яке набрало законної сили 01 липня 2024 року.

Що стосується сум стягнення 3%річних з 01 листопада 2023 року по 20 липня 2024 року та пені з 09 грудня 2023 року по 20 липня 2024 року у порядку ст. 625 ЦК України за період з 05.09.2023 року по 19.03.2024 року у розмірі 1297,71 грн. то колегія суддів вважає, що місцевим судом було безпідставно стягнуто вказані суми, оскільки відповідно до пункту 18 прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем), а отже у задоволенні вимоги про стягнення сум за вищевказаний період слід відмовити.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню із ухваленням нового про задоволення вимоги про стягнення суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 9779,64 грн., в іншій частині рішення слід залишити без змін, оскільки воно відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року в частині відмови у стягнення простроченої заборгованості та залишку по відсотках скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 залишок заборгованості станом на 18.10.2023 року у розмірі 9779 грн.64 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн. 13 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська