Справа № 466/1476/23 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С
Провадження № 22-ц/811/1052/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Сергета Володимира Володимировича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 року в складі судді Невойта П.С. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, -

встановив:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на утримання дитини, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю., укладений 20 травня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору - повернуто особі, яка її подала.

Постановою Львівського апеляційного суду від 18 травня 2023 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження відмовлено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2023 року скасовано.

Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01 червня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

25.03.2025 відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про закриття провадження, оскільки ОСОБА_2 зловживаючи процесуальними правами, з аналогічним позовом у 2021 році звернувся до Херсонського міськрайонного суду (справа № 766/20583/21) (т. 2 а.с.6-9).

Оскаржуваною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 рокузаяву від 25.03.2025 року ОСОБА_4 задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на утримання дитини, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Левчуком В.Ю., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 20 травня 2020 року - закрито.

Ухвалу суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Сергет В.В., вважає, що така постановлена з порушенням норм процесуального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що законодавець визначає, що провадження у справі підлягає закриттю у випадку наявності одночасно трьох основних ознак, а саме наявність рішення суду, яке набрало законної сили, яке ухвалено у спорі між тими самими сторонами, щодо того самого предмету спору та з тих самих підстав.

Звертає увагу на те, що у справі № 766/20583/21 позивач звернувся до суду з вимогами про розірвання договору між батьками про сплату аліментів на дитину з підстав неналежного виконання відповідачем умов договору, а саме витрачання на сторонніх осіб грошових коштів, отриманих на утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій справі, суд зазначив, що позивач не надав належних доказів на підтвердження істотного порушення відповідачем умов договору від 20.05.2020, тому підстави для його розірвання відсутні.

При цьому, у судовому рішенні суду першої інстанції відсутня оцінка наданих відповідачкою доказів на підтвердження здійснення нею витрат на утримання дитини, з яких слідує здійснення витрат на особисті потреби.

Вважає, що висновки суду щодо звернення позивача у справі № 766/20583/21 та у цій справі з тих самих підстав не відповідають фактичним обставинам справи, тому закриття провадження у справі є порушенням норм процесуального закону.

Просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

21.04.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідачки ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на те, що відповідна підстава розірвання договору вже була розглянута судами, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_1 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що у справі №466/1476/23 позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, при цьому, раніше звертався до суду за захистом свого права та рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року (справа №766/20583/21) у задоволенні позову адвоката Сергет Володимира Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє вимог на предмет спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради, про розірвання договору між батьками про сплату аліментів на дитину відмовлено. Рішення набрало законної сили.

Зважаючи на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини першої статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

У контексті завдань цивільного судочинства (статті 2, 4 ЦПК України) звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод або законних інтересів позивача.

Отже, особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Колегія суддів виходить з того, що предметом даного апеляційного провадження є виключно процесуальне питання у формі судового рішення місцевого суду, яке перешкоджає подальшому провадженні у справі, тому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та вимоги ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не надає оцінки суті спірних правовідносин, оскільки такі можуть бути предметом судового розгляду лише при розгляді справи по суті, а виходить тільки з обставин, які мають правове значення у межах даного судового провадження та входять у предмет доказування у такому.

Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55,124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Добросовісні дії позивачів, спрямовані на захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 12 листопада 2020 року у справі № 359/9512/17 та від 19 грудня 2019 року у справі № 757/35897/18-ц.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 зазначила, що «згідно із пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно із вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір» (у цій постанові ЦПК України у редакції до грудня 2017 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для закриття провадження у даній справі у зв`язку з наявністю судового рішення з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Дійсно, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 у жовтні 2021 року вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третьої особи, яка не заявляє вимог на предмет спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у м.Херсоні ради, про розірвання договору між батьками про сплату аліментів на дитину (справа № 766/20583/21).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року (справа № 766/20583/21) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Сергет Володимир Володимирович, залишено без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 липня 2024 року залишено без змін.

За змістом зазначених судових рішень, підставою заявлених позивачем вимог про розірвання договору є порушення, на думку позивача, відповідачкою умов договору про проживання, виховання та сплату аліментів на утримання дитини, та зміна майнового стану позивача, що унеможливлює, слідуючи його доводам, можливість продовжувати сплачувати аліменти у визначеному раніше розмірі.

У справі, що переглядається № 466/1476/23, позов ОСОБА_2 про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину пред`явлений до суду до ОСОБА_1 у лютому 2023 року.

Зі змісту позовних вимог у даній справі вбачається, що позивач такі обґрунтовує, у тому числі, неможливістю, у зв`язку з введенням воєнного стану на території України, отримувати заробітну плату в іноземній валюті на рахунки українських банків та тим, що позбавлений матеріальної можливості здійснювати переведення таких на рахунок відповідачки, у межах взятих на себе зобов`язань за договором від 20.05.2020. При цьому, відповідачка відмовляється від укладення додаткової угоди про внесення змін до договору, а навпаки намагається збільшити фінансове навантаження на нього, свідченням чого є позов про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів (справа № 214/5129/22).

Слідуючи наведеному, колегія суддів виходить з того, що підстави позову у даній справі, позивач, зокрема пов`язує із обставинами введення в Україні воєнного стану (24.02.2022), який неодноразово продовжувався та триває і на даний час.

В свою чергу, відповідні доводи позивача ОСОБА_2 не могли бути предметом перевірки у межах справи № 766/20583/21, оскільки на час пред`явлення позову у такій (жовтень 2021 року), воєнний стан на території України не був введений.

Таким чином, не перевіривши у повній мірі доводи сторони позивача та характер спірних правовідносин, районний суд припустився неповного з`ясування дійсних обставин справи, що призвело до порушення норм процесуального права та постановлення помилкової ухвали.

Наведене дає підстави для переконання, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з наявністю судового рішення, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на повноваження апеляційного суду у разі скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та необхідності направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню.

При подальшому розгляді справи суду першої інстанції необхідно звернути увагу, з врахуванням принципу диспозитивності та відповідних положень ЦПК України, на заявлені позовні вимоги, їх обсяг, а також підстави таких та розглянути такі по суті.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Сергет Володимира Володимировича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20 березня 2025 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 червня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк