справа № 278/3059/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2025 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Віктора Мокрецького, за участю секретаря Анастасії Юзюк, розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом згідно із прохальної частини якого просив стягнути із ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30 квітня 2021 року в загальній сумі 1 830 241,24 грн, що еквівалентно 46 417,48 доларів США.
У обґрунтування заявленого ОСОБА_1 повідомив, що у квітні 2021 року між сторонами укладений нотаріально посвідчений договір позики за умовами якого позивач надав відповідачу в позику 541 125 грн (станом на день укладення договору еквівалентно 19 500 доларів США). Разом із тим, умовами договору передбачалося, що така позика мала бути поверненою не пізніше 30 жовтня 2021 року і повернення коштів за указаним договором мало провадитися в гривнях, проте еквівалентно певній сумі в доларах США.
Водночас, у визначений договором строк ОСОБА_2 позивачеві коштів не повернув у зв`язку із чим останній вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Окрім наведеного, позивач зазначає, що оскільки відповідачем належним чином не виконане грошове зобов`язання то із останнього підлягають також до стягнення інфляційні втрати та 3% річних відповідно до приписів ч. 2 ст. 625 ЦПК України.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися належним чином. Разом із тим, від представника позивача адвоката Ковбаси О.С. на адресу суду надійшло клопотання про здійснення розгляду справи за відсутності сторони позивача. Причини неявки відповідача суду не відомі. Окрім цього, останній також не скористався наданим йому процесуальним законодавством правом на подання відзиву на позовну заяву та будь-яким іншим чином не висловив свого ставлення щодо заявлених вимог.
За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Разом із тим, враховуючи наведені фактичні обставини справи та приймаючи до уваги положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку.
Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідно ним правовідносини.
30 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, який посвічений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1653 (а.с. 10-11).
Так, за умовами п. 1 договору відповідач прийняв від позивача у позику 541 125 грн, що на день укладення цього договору за офіційним курсом Національного банку України становить еквівалент 19 600 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути позивачу не пізніше 30 жовтня 2021 року.
Відповідно до приписів п. 2 договору повернення позивачеві коштів за ним мало відбуватися у наступному порядку: 30 травня 2021 року сума платежу мала бути еквівалентом 650 доларів США і передана позивачеві у гривні; 30 червня 2021 року - сума платежу мала бути еквівалентом 650 доларів США і передана позивачеві у гривні; 30 липня 2021 року - сума платежу мала бути еквівалентом 650 доларів США і передана позивачеві у гривні; 30 серпня 2021 року - сума платежу мала бути еквівалентом 650 доларів США і передана позивачеві у гривні; 30 вересня 2021 року - сума платежу мала бути еквівалентом 650 доларів США і передана позивачеві у гривні; 30 жовтня 2021 року сума платежу мала бути еквівалентом 16 250 доларів США і передана позивачеві у гривні.
Окрім цього, за правилами п. 4 договору в разі несвоєчасного повернення грошових коштів за ним відповідач має сплатити позивачеві за кожен день прострочення неустойку в розмірі 1% від позиченої суми.
Того ж дня ОСОБА_2 написано заяву згідно із якою він отримав від ОСОБА_1 541 125 грн у порядку виконання умов вищевказаного договору позики (а.с.12).
Водночас, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості на підставі вищевказаного договору позики за ОСОБА_2 станом на 21 травня 2025 року обліковувалася загальна заборгованість в сумі 1 830 241,24 грн, що еквівалентно 46 417,48 доларів США, яка складається з: заборгованості за позикою в сумі 768 885 грн (еквівалентно 19 500 доларів США), заборгованості за інфляційними втратами в сумі 10 541,70 грн (еквівалентно 265 доларів США), заборгованості по сплаті 3 % річних в сумі 36 018,91 грн (еквівалент 913,49 доларів США) та заборгованості по пені в сумі 1 016 978,56 грн (еквівалент 25 792 доларів США).
Разом із тим, нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені провадилося позивачем за період з 30 травня 2021 року по 23 лютого 2022 року.
Нормами процесуального законодавства вказані правовідносини врегульовані наступним чином.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За таких обставин можливо дійти висновку, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Разом із тим, ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Водночас, ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".
Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Так, у статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: "валютні цінності":
валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;
іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.
Для цілей цього Декрету надалі під термінами: "валюта України" розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України;
"іноземна валюта": розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах;
"валютні операції": операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України;
"резиденти": фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном;
"нерезиденти": фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.
У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.
Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ).
У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.
У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можливо дійти висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Разом із тим, за правилами ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із приписами ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу).
Водночас, за правилами ч.ч. 1 та 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Окрім цього, нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За таких обставин, проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовані наведені правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цього позову із огляду на наступне.
Як встановлено у ході розгляду справи, відповідач, взявши на себе зобов`язання по поверненню коштів позивачеві належним чином не виконав свого обов`язку, що, у свою чергу, зумовило виникнення спірної заборгованості.
Також, на переконання суду, до задоволення підлягають вимоги позивача в частині стягнення із відповідача інфляційних втрат та 3% річних як міри відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, оскільки, як зазначалося раніше, відповідачем у визначений договором позики строк не повернені кошти, отримані за ним, а тому позивач має право отримати відшкодування, пов`язані із неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку.
Окрім цього, суд також погоджується із доводами сторони позивача стосовно наявності правових підстав для стягнення із відповідача пені, оскільки сторонами в договорі позики узгоджено, що у відповідача виникає обов`язок її сплати в разі несвоєчасного виконання останнім вимог зазначеного договору.
Також, в порядку ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача належить стягнути понесені документально підтверджені останнім витрати, пов`язані із розглядом цієї справи, які складаються із витрат по сплаті судового збору в сумі 15 140 гривень.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,
Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , код платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , код платника податків НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 30 квітня 2021 року, який посвічений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1653, в загальній сумі сумі 1 830 241 (один мільйон вісімсот тридцять тисяч двісті сорок одна) гривня 24 копійки.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 23 червня 2025 року.

Суддя Віктор Мокрецький