печерський районний суд міста києва
Пр. № 2-144/25
19 червня 2025 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Бусик О.Л.
при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.
учасники справи:
відповідачі: Дочірнє підприємство «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, інфляційних нарахувань, коштів, не виплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, -
04 листопада 2024 року позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, інфляційних нарахувань, коштів, не виплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову позивач зазначала, що чоловік позивача - ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Підприємство регіональних перевезень АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич», правонаступником якого є Дочірнє підприємство «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс».
Відповідач не виплатив заробітну плату ОСОБА_2 , чим допустив грубе порушення перед останнім його права на отримання винагороди за виконану роботу, гарантовану законодавством. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.08.2023 року позивач, яка є дружиною ОСОБА_2 , отримала право на спадщину у вигляді нарахованої, але не виплаченої заробітної плати від Дочірнього підприємства «Підприємство регіональних перевезень АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» в сумі 111 692,01 грн.
На підставі наведеного просить: стягнути з Дочірнього підприємства «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 111 692,01 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 48 000 грн., компенсацію за невикористані відпустки, моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та інфляційні втрати за період з січня 2022 року по серпень 2024 року в розмірі 44 230, 01 коп.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою судді від 22 січня 2025 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач до суду відзив на не надав.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Фастівського району Київської області від 27 січня 2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_1 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Боярської державної нотаріальної контори Панікар В.М. від 24 серпня 2023 року, до складу спадщини входить недоотримана заробітна плата від Дочірнього підприємства «Підприємство регіональних перевезень АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» в сумі 111 692, 01 грн, яка належить спадкодавцю на підставі Довідки №10/04, виданої 20 квітня 2023 року ДП «Підприємство регіональних перевезень АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич».
Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначила, що сума недоотриманої заробітної плати ОСОБА_1 , яка входить до складу спадщини, на даний час не сплачена.
У відповідності до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Стаття 1218 ЦК України встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст.1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
У відповідності до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Суд встановив, що ОСОБА_2 з 17 листопада 1995 року по 23 січня 2022 року працював на ДП «Підприємство регіональних перевезень АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич». Наведене підтверджується копією трудової книжки.
Довідкою про нараховану та не виплачену заробітну плату, виданої ДП «Підприємство регіональних перевезень АТАСС» відкритого акціонерного товариства «Автотранспортна акціонерна співдружність «Славутич» підтверджується, що невиплачена заробітна плата ОСОБА_2 , звільненого 23 січня 2022 року, становить 111 692 грн.
Конституція України гарантує кожному громадянину право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основними законодавчими актами, які регулюють питання оплати праці є Закон України «Про оплату праці» та Кодекс законів про працю України.
Конституція України гарантує право кожному громадянину на звернення до суду за вирішенням порушених прав.
Тому, у разі порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов`язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 94 КЗпП України).
Аналогічні положення передбачені в ЗУ «Про оплату праці».
Згідно з ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, суд вважає, що відповідачем були порушені права ОСОБА_2 , передбачені ст. 115 КЗпП України,а саме: право на оплату праці та своєчасне отримання заробітної плати, дане право підлягає захисту.
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, оскільки відповідач не виплатив недоотриману заробітну плату, що належала померлому ОСОБА_2 від підприємства при звільненні, а тому з відповідача на користь спадкоємця ОСОБА_1 слід стягнути нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 111 692, 01 гривень.
Позивач також просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку інфляційні втрати за період за затримки розрахунку.
Згідно положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, згідно положень ст. 117 КЗпП України, право на отримання середнього заробітку за весь час затримки належних працівникові сум має виключно звільнений працівник.
Колишній працівник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його виключено зі списків підприємства в зв`язку зі смертю.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Звільнення ОСОБА_2 не відбулося, оскільки трудовий договір припинено в зв`язку зі смертю.
Положення ст. 117 КЗпП України чітко передбачають, що право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні має виключно звільнений працівник.
Право ж на отримання членами сім`ї померлого працівника чи його спадкоємцями середнього заробітку у випадку непроведення розрахунку та інфляційні втрати за період затримки розрахунку з померлим працівником в день його смерті законодавством взагалі не передбачено.
Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
Відтак, у випадку припинення трудових відносин з працівником у зв`язку з його смертю, спірні відносини вже врегульовуються положеннями ч. 1 ст. 1227 ЦК України.
Отже, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та інфляційних втрат за період затримки розрахунку задоволенню не підлягають.
Щодо вимоги позивача про стягнення суми компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_2 , суд зазначає, що не в змозі вирішити вказану вимогу, оскільки в матеріалах справи відсутня інформація щодо кількості днів невикористаної відпустки, а також щодо середнього заробітку ОСОБА_2 .
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., суд дійшов наступних висновків.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
У п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно п. 5 зазначеної Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, тому суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
З огляду на викладені положення, суд зазначає, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення).
Складовими елементами шкоди є: протиправна поведінка особи; настання шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та настанням шкоди; вина завдавача шкоди.
Відсутність хоча б одного з наведених складових елементів шкоди виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності, період завдання шкоди.
Суд погоджується з доводами позивача про те, що невиплата відповідачем заробітної плати завдала позивачу моральних страждань.
Разом із тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів викладених у позові в частині розміру відшкодування моральної шкоди.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
За таких обставин, вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. з відповідача на користь позивача не підлягає задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Як встановлено в судовому засіданні, при подачі позову позивачем ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір.
Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст. 56 Конституції України, ст. ст.1-23, 48, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, інфляційних нарахувань, коштів, не виплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс» на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 111 692 (сто одинадцять тисяч шістсот дев`яносто дві) гривні 01 копійка.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс» в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Дочірнє підприємство «Емдрайв» (ТОВ) «Белітранс» (вулиця Іоанна Павла ІІ, буд. 19, місто Київ, 01042, ).

Повний текст рішення суду складено 23 червня 2025 року.

Суддя О.Л. Бусик