Справа № 463/7817/24 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я
Провадження № 22-ц/811/1203/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі доказами в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Шала Ростислава Михайловича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року в складі судді Головатого Р.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановив:

У серпні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 12000 грн., щомісячно, починаючи з 19.08.2024 і до досягнення повноліття ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачем та перебувають на її повному утриманні. Після розірвання у червні 2024 року шлюбу відповідач проживає окремо, допомоги на утримання дітей не надає. Через відсутність у відповідача офіційного заробітку (доходу), стягнення з відповідача аліментів, як певна частка від заробітку, видається неможливим.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 3196 грн. (три тисячі сто дев`яносто шість гривень) на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 20.08.2024 і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми аліментів за один місяць.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якої подав адвокат Шала Р.М. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права щодо обов`язку доказування, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів скарги покликається на те, що відповідачем, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження свого неналежного матеріального становища.

Зважаючи на те, що у відповідача відсутній офіційний дохід, оскільки будучи мобілізованим до Збройних Сил України, він 05.08.2023 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 в умовах воєнного стану і не повернувся по теперішній час, однак відповідач, як батько, не звільнений від обов`язку сплачувати аліменти на утримання своїх неповнолітніх дітей у розмірі, необхідному та достатньому для гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст. 182 СК України).

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року в частині визначення та стягнення аліментів в розмірі по 3196 грн. на кожну дитину щомісячно, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦАК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справив порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасниківсправи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є стягнення аліментів, розмір яких не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з такого.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є працездатною людиною, має можливість працювати та забезпечувати утримання дітей, не заперечує свого обов`язку їх утримувати, а тому враховуючи потреби дітей для забезпечення їх гармонійного розвитку, беручи до уваги рівність батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття, а також встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3196 гривень на місяць, суд дійшов висновку, що розмір аліментів по 3196 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 20.08.2024 і до досягнення дітьми повноліття, буде відповідати вимогам законності.

При цьому суд вказав, що стягнення з відповідача аліментів у розмірі 12000 грн., а саме по 6000 грн. на кожну дитину щомісячно, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 січня 2010 року, який рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2024 року у справі №463/2463/24, розірвано (а.с.6).

Перебуваючи у шлюбі, в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.4, 5).

Відтак, сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.4, 5).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивачка стверджувала, що у відповідача відсутній стабільний заробіток, а тому просила стягнути з нього на її користь аліменти на дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 12000 грн щомісячно, тобто по 6000 грн. на кожну дитину, вважаючи при цьому, що такий розмір аліментів буде достатнім для гармонійного розвитку дитини.

У заяві від 08.01.2025 відповідач не погоджувався із визначеним позивачкою розміром аліментів, водночас не заперечував про свій обов`язок утримувати спільних дітей в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, Конвенції про права дитини, статей 5, 154, 257 СК України держава Україна гарантує кожній дитині захист її прав та інтересів, бере під свою охорону кожну дитину як особистість.

Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно із з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

У статті ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами 1, 2 статті 181 СК України передбачено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Зокрема, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч. 3 цієї статті, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено, що у 2024 році прожитковий мінімум для дітей для віком до 6 років становить 2563 гривні; від 6 до 18 років становить 3196 гривень.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання дітей, суд першої інстанції правильно виходив з того, що батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення ними повноліття, при цьому визначаючи розмір аліментів в сумі 3169 грн. щомісячно на кожну дитину, виходячи із встановленого Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік», розміру для дитини певного віку, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений Законом прожитковий мінімум, це та сума, яка мінімально може задовольнити потреби дитини.

За змістом ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком до 6 років; від 6 до 18 років.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Однак, цей розмір є мінімальною межею. Максимальна межа, навпаки, не встановлена, а розмір утримання залежить від доходів та матеріального становища батьків.

У поданій апеляційній скарзі апелянт, як на підставу стягнення аліментів по 6000 грн. (12000 грн) щомісячно на кожну дитину, зазначала, що відповідач зобов`язаний та має можливість сплачувати аліменти в такому розмірі, зважаючи на договір про надання правничої допомоги адвокатом на представництво інтересів відповідача в суді.

Колегія суддів звертає увагу, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

На переконання колегії суддів, позивачкою не доведено належними доказами наявність правових підстав для стягнення аліментів по 6000 грн. на кожну дитину щомісячно, до досягнення ними повноліття.

Обидві сторони не надали до суду відомостей про свої доходи та майновий стан, не було надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції, а тому суд не можна об`єктивно стверджувати про можливість чи неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дітей у заявленому позивачкою розмірі.

У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Надавши належну оцінку доказам, врахувавши наведені норми законодавства, положення ст. 180 СК України щодо рівного обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дітям необхідного матеріального утримання, факт часткового визнання відповідачем позовних вимог, що свідчить про його намір брати участь в утриманні своїх дітей та наявність можливості сплачувати аліменти в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з метою дотримання справедливого балансу між захистом прав неповнолітніх дітей та прав відповідача, апеляційний суд вважає, що визначений рішенням суду розмір аліментів по 3196 грн. щомісячно на кожну дитину буде справедливим, виваженим і розумним, він відповідатиме інтересам та потребам дітей, буде необхідним для забезпечення належних умов для їх фізичного, розумового, морального і соціального розвитку.

Колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів - їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (ч. 1 ст. 192 СК України).

Отже, доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду попередньої інстанції. Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Шала Ростислава Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 червня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді С.М. Бойко

С.М. Копняк