П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Київ

Справа № 2603/11491/12

Провадження: № 22-ц/824/10636/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара Миколи Миколайовича,

на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Буші Н. Д.,

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара Миколи Миколайовича, стягувач Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України,

,у с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною скаргою, яка обґрунтована тим, що 09.04.2013 року Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-348, в якому визначено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 28.02.2014 року. Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа тривав до 28.02.2014 року і на момент відкриття виконавчого провадження вже сплинув. Питання поновлення цього строку стягувачем у визначені законом порядку не ставилось. Зазначені обставини унеможливлюють відкриття провадження та є підставою для повернення виконавчого листа стягувачу. Відтак, вважає, що вказаний виконавчий лист №2-348 від 09.04.2013 року поданий до виконання після закінчення строку пред`явлення такого листа до виконання. Отже, для прийняття до виконання виконавчого листа №2-348 від 09.04.2013 року та відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 були відсутні необхідні умови, визначені ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження». За таких підстав, вважає, що постанова приватного виконавця від 19.08.2022 року про відкриття виконавчого провадження ВП НОМЕР_1 винесена не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, визначений законом. Крім того, з 26.10.2018 року, адреса місця проживання заявника зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , у постанові про відкриття провадження, адреса боржника зазначена: АДРЕСА_2 , яка не є дійсною. Крім того, він як боржник у спірному виконавчому провадженні в установлений Законом спосіб не був повідомлений про початок примусового виконання виконавчого листа №2-348 від 09.04.2013 року, а тому він змушений був звертатись до суду зі скаргою.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року задоволено скаргу ОСОБА_1 .

Визнано неправомірною та скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.08.2022 року ВП НОМЕР_1 приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара Миколи Миколайовича.

Не погодившись із таким судовим рішенням, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бердар М. М. направив подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, залишив поза увагою норми закону, якими передбачено, що боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Посилається на те, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Звертає увагу суду на те, що згідно відмітки на виконавчому листі 04.02.2022 року державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п.7 частини першої статті 37 ЗУ "Про виконавче провадження", за таких обставин, строк предявлення виконавчого документу перервався. Строк пред`явлення обчислюється з 04.02.2022 року, при цьому, є незрозумілим, який виконавчий документ досліджував суд при постановленні оскаржуваної ухвали.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Лазорко Р. Й. в інтересах ОСОБА_1 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що долучена виконавцем заява до апеляційної скарги про відкриття виконавчого провадження, жодним чином не підтверджує факт пред`явлення виконавчого документу до виконання в строки, визначені у виконавчому листі. Крім того, вказує, що такі докази не мають прийматися колегією суддів до уваги, оскільки не були подані в суді першої інстанції. Посилається й на те, що не з`ясування виконавцем місця проживання боржника має наслідком порушення його прав.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник Філії ГУ у м. Києві АТ «Ощадбанк» Березюк Є. О. вважала висновки суду помилковими, та зазначила, що судом першої інстанції не досліджено тих обставин, що зазначений виконавчий лист пред`являвся до виконання 5 разів, з проміжком часу менше року, а відмітки про повернення виконавчого листа стягувачу містяться на копії виконавчого документа яка наявна в матеріалах справи, що залишено поза увагою судом першої інстанції. Водночас, повідомляє колегію суддів про те, що судом першої інстанції не було вчинено дій щодо залучення до участі у справі стягувача в якості зацікавленої особи, відтак, банк був позбавлений можливості скористатися наданим йому процесуальним правом та подати відповідні пояснення по скарзі.

В судовому засіданні приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бердар М. М. підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.

Представник Філії ГУ у м. Києві АТ «Ощадбанк» Березюк Є. О. в судовому засіданні також підтримала апеляційну скаргу привтаного виконавця та просила її задовольнити.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15.02.2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Печерського відділення № 3715 АТ "Ощадбанк" залишок заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії № 2428 від 18.12.2007 року у розмірі 254 427 грн 24 коп, витрати у розмірі 1 200 грн за проведення незалежної експертної оцінки та судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 544 грн. 27 коп.

19.08.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Бердар М. М., на підставі виконавчого листа №2-348, виданого 09.04.2013 року, відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» залишку заборгованості за договором відновлювальної лінії №2428 від 18.12.2007 року у розмірі 254 427,24 грн, витрати у розмірі 1 200 грн за проведення незалежної експертної оцінки, судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 544,27 грн. Згідно заяви стягувача залишок боргу становить 253 475,44 грн.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять відомостей про те, що строк пред`явлення виконавчого листа до виконання переривався або поновлювався за зверненням стягувача. Виконавчий лист №2-348 від 09.04.2013 року не містить відміток щодо повернення виконавчого листа стягувачу та повторного відкриття провадження. А відтак, акціонерне товариство «Державний Ощадний банк України» мало право пред`явити такий виконавчий лист до виконання у строк до 28.02.2014 року. Всупереч із цим, стягувач звернувся до відділу примусового виконання рішень управління приватної виконавчої служби виконавчого округу м. Києва лише в серпні 2022 року, тобто, із суттєвим пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не міг отримати постанову приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, оскільки його місце реєстрації з 26.10.2018 року є: АДРЕСА_1 .

Перевіряючи висновки суду в частині вимог скарги щодо пропуску строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені,а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності (пункт 5 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частинами першою, другою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документіву випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIV від 21.04.1999 (у редакції, чинній на момент набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.02.2013) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

У п. 1 ч.2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» №606- XIV від 21.04.1999 строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.

Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. 05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ).

Згідно п.5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1404-VІІІ виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

У силу ст. 12 Закону №1404-VІІІ від 02.06.2016 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Аналіз п. 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1404-VІІІ свідчить, що він застосовується тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом №1404-VІІІ від 02.06.2016.

Для п. 5 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону №1404 - VІІІ від 02.06.2016 до виконавчих документів, строк пред`явлення за якими сплинув на час набрання ним чинності. У постанові Верховного Суду від 05.10.2016 у справі №910/18165/13 (провадження №6-698гс16) зроблено висновок, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення (отримання стягувачем постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження). Час, що минув, до нового строку не зараховується.

У постанові у справі №240/10258/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №240/10258/19 зазначив, що частиною 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Суть переривання строку полягає у тому, що при настанні зазначених обставин (юридичних фактів) перебіг строку починається спочатку, а час, який минув до перерви, до нового строку не зараховується.

Про це було безпосередньо зазначено у ч. 2 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-XIV), яка є попередньою редакцією Закону №1404-VІІІ від 02.06.2016, тоді як у чинній редакції Закону питання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання урегульовано ст. 12, але у ній ця норма відсутня.

Норми щодо переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебувають у системному зв`язку із застосуванням норм, що регулюють завершення виконавчого провадження шляхом повернення виконавчого документа стягувачу.

Отже, з аналізу частин 4 та 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ висновується, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у зв`язку з його пред`явленням до виконання перебіг строку починається заново з наступного дня після його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Отже, повернення виконавчого документа без виконання не позбавляє стягувача права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання в межах строку, встановленого ст. 12 Закону №1404-VІІІ.

Верховний Суд наголосив, що така позиція узгоджується з подібними правовими висновками, висловленими у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.10.2020 у справі №916/922/16 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі №303/2642/20.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи скаргу, виходив з того, що зі змісту виконавчого листа №2-348, виданого 09.04.2013 року Деснянським районним судом міста Києва, слідує, що строк пред`явлення його до виконання складав один рік, тобто, до 28.02.2014 року. Водночас, виконавчий лист №2-348 від 09.04.2013 року не містить відміток щодо повернення виконавчого листа стягувачу та повторного відкриття провадження.

При цьому, колегія суддів, дослідивши зміст зазначеного виконавчого листа, відмічає, що відмітки про виконання рішення або про повернення виконавчого листа стягувачу із зазначенням причин знаходяться на зворотній стороні виконавчого документа (а. с. 93). Отже, твердження суду першої інстанції про відсутність даних щодо переривання строку не відповідають дійсності.

Так, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Бердар М. М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 19.08.2022 року. Даній події передувало повернення виконавчого документу стягувачу 04.02.2022 року Деснянським відділом державної виконавчої служби у м. Києві на підставі п. 7 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Тобто, між винесенням постанови про повернення виконавчого документа стягувачу Деснянським відділом державної виконавчої служби у м. Києві і відкриттям виконавчого провадження приватним виконавцем Бондарем М. М. пройшло 6 місяців і 15 днів, що в 6 разів менше строку, передбаченого ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду даної справи Деснянським районним судом м. Києва не було вжито заходів для залучення до участі у справі стягувача , АТ «Державний ощадний банк України», внаслідок чого стягувач був позбавлений можливості надати суду свої пояснення. Колегія суддів зауважує, що залучення стягувача у категорії справ, що стосуються скарг на дії виконавця, є вкрай важливим з огляду на принцип змагальності судового процесу та забезпечення повноти розгляду обставин справи, у зв`язку з чим, колегією суддів залучено АТ «Державний ощадний банк України» в якості зацікавленої особи (стягувача).

Так, адвокат Березюк Є. О. в інтересах АТ «Державний ощадний банк України» поінформувала колегію суддів про те, що виконавчий лист було пред`явлено до виконання у серпні 2022 року вже вп`яте, на підтвердження чого просила долучити до справи та дослідити відповідні докази.

В пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд може прийняти нові докази у виняткових випадках, якщо їх неподання в суді першої інстанції було зумовлено об`єктивними причинами, а самі докази мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Надані суду матеріали є винятковими за своїм змістом, оскільки судом першої інстанції в порушення вимог закону не було залучено АТ «Державний ощадний банк України» в якості зацікавленої особи (стягувача).

Отже, надані стягувачем докази свідчать про те, що 09.04.2013 року Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист №2-348. Цей виконавчий документ неодноразово подавався стягувачем до виконання, проте щоразу повертався у зв`язку з відсутністю майна у боржника та безуспішним розшуком рухомого майна протягом року.

Хронологія виконавчих проваджень:

29.04.2013 - 04.12.2014 року ВП № НОМЕР_2 завершено на підставі п. 7 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

27.02.2015 - 23.06.2015 року ВП № НОМЕР_4, відкрито Відділом ДВС Деснянського РУЮ в м. Києві, завершено за п. 7 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

29.09.2015 - 15.06.2018 року ВП № НОМЕР_3 завершено на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

10.01.2019 - 04.02.2022 року ВП № НОМЕР_6 завершено на підставі п.2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

19.08.2022 року приватним виконавцем Бердарем М. М. відкрито ВП № НОМЕР_5 (після повернення попереднього ВП 04.02.2022).

Вищенаведені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що строк предявлення виконавчого доументудо виконання неодноразовоперервався. Відповідно, строк пред'явлення виконавчого листа до виконання має обчислюватися з 04.02.2022 року.

За наведених вище обставин, висновки суду першої інстанції щодо пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є помилковими. Наявні у справі докази свідчать про неодноразове відкриття виконавчих проваджень, що переривало відповідні строки, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Перевіряючи висновки суду в частині необізнаності ОСОБА_1 щодо відкриття виконавчого провадження, у зв`язку зі зміною його місця реєстрації, колегія суддів зазначає про таке.

Як зазначено вище, 19.08.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Бердар М. М., на підставі виконавчого листа №2-348, виданого 09.04.2013 року, відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» залишку заборгованості за договором відновлювальної лінії №2428 від 18.12.2007 року у розмірі 254 427,24 грн, витрати у розмірі 1 200 грн за проведення незалежної експертної оцінки, судові витрати по справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 544,27 грн. Згідно заяви стягувача залишок боргу становить 253 475,44 грн. Копіюпостановинаправлено сторонам виконавчого провадження.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених п.п. 1-4 ч.9 ст. 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Колегія суддів відмічає, що у виконавчому документі місце проживання боржника, ОСОБА_1 значиться: АДРЕСА_2 (а. с. 93-94).

При цьому, посилання скаржника на те, що з 26.10.2018 року його адреса місця проживання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 не мали б прийматися судом до уваги, адже в матеріалах справи відсутні докази повідомлення виконавця про зміну адреси боржником.

Більш того, колегія суддів відмічає, що згідно зі статтею 19 Закону, саме на боржника покладається обов`язок повідомити виконавця та стягувача про зміну місця проживання. Однак, жодних доказів того, що боржником такі дії було вчинено, до матеріалів справи не надано.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що постанова приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара М. М. НОМЕР_1 від 19.08.2022 року винесена законно та є правомірною. З матеріалів скарги є очевидним той факт, що стягувачем не пропущено строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки такий виконавчий лист було повернуто в черговий раз стягувачу 04.02.2022 року.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому ухвала суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара Миколи Миколайовича.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара Миколи Миколайовичазадовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 надії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Бердара Миколи Миколайовича.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура