Справа № 128/1950/25
Провадження № 22-ц/801/1504/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 рокуСправа № 128/1950/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №128/1950/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Усова Юрія Вікторовича на ухвалу Вінницького районногосуду Вінницької області від 27 травня 2025 року про відмову в забезпеченні позову, яку постановила суддя Карпінська Ю.Ф. в Вінницькому районному суді Вінницької області, повний текст складено 27 травня 2025 року,

в с т а н о в и в :

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що до у зазначеному позові ним заявлена позовна вимога про визнання недійсним договору дарування №3242/2025/5339086 від 13 травня 2025 року про відчуження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 автомобіля MERCEDES-BENZ S 63 AMG, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Мета заявленого ним позову полягає у поверненні у власність ОСОБА_2 зазначеного автомобіля для можливості виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2025 року в справі № 357/6628/25 про вжиття заходів забезпечення позову, згідно з якою був арештований автомобіль MERCEDES-BENZ S 63 AMG, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .

З наданих до позовної заяви документів чітко вбачається, що між сторонами у справі дійсно існує спір щодо визнання недійсним договору дарування №3242/2025/5339086 від 13 травня 2025 року. Ці документи також свідчать про те, що метою звернення до суду є повернення у власність ОСОБА_2 зазначеного автомобіля задля можливості виконання ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2025 року про вжиття заходів забезпечення позову про стягнення боргу з ОСОБА_2 . На теперішній час ніщо не заважає відповідачу ОСОБА_3 розпорядитися зазначеним автомобілем на власний розсуд, що може призвести до неможливості виконання судового рішення у випадку задоволення його позову.

Таким чином, пред`явлений ним позов може бути забезпечений лише шляхом накладення арешту на автомобіль, оскільки у нього існує обґрунтоване припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до створення додаткових труднощів у виконанні судового рішення. Єдиний спосіб, яким можна запобігти таким ризикам, є накладення арешту на зазначене рухоме майно відповідача ОСОБА_3 . Відчуження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначеного автомобіля відбулось після накладення на нього арешту відповідно до судового рішення. Сам факт недобросовісної поведінки відповідачів свідчить про наявність обґрунтованих ризиків, що майно, яким був забезпечений його позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу, може бути у подальшому відчужене або ж знищене або ж втрачене відповідачами з метою унеможливлення повернення йому боргу».

Отже ОСОБА_1 просив суд забезпечити його позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, шляхом накладення арешту на автомобіль MERCEDES-BENZ S 63 AMG, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , вилучити його у власника ОСОБА_3 , чи в інших осіб, які ним користуються, та передати його на відповідальне зберігання.

Ухвалою Вінницького районногосуду Вінницької області від 27 травня 2025 року в задоволені заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що наведені позивачем обставини не свідчать про наявність реальної загрози, які можуть унеможливити виконання майбутнього судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, тобто, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача.

Крім того, місцевий суд зазначив, що Білоцерківський міськрайонний суд Київської області свою ухвалою від 09 травня 2025 року (справа №357/6628/25) в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу уже наклав арешт на зазначений транспортний засіб.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Усов Ю.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а саме ст. ст. 149,150 ЦПК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, є підставою для скасування ухвали та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сам факт недобросовісної поведінки відповідачів та нехтування ними судового рішення про забезпечення позову, свідчить про наявність обґрунтованих ризиків, що майно, яким був забезпечений позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу може бути у подальшому відчужене, знищене, або ж втрачене відповідачами з метою унеможливлення повернення боргу позивачу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Частиною 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст.150 ЦПК України).

Так, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання договору дарування недійсним автомобіля MERCEDES-BENZ S 63 AMG, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер ТЗ НОМЕР_7 .

Отже, автомобіль, на який позивач просив накласти арешт в порядку забезпечення його позову, є предметом спору.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову у цій справі, позивач вказував на наявність ризику відчуження відповідачем ОСОБА_3 автотранспортного засобу, а саме: автомобіля MERCEDES-BENZ S 63 AMG, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , а тому існує реальна загроза невиконання в майбутньому можливого рішення про задоволення позову.

Проте, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини, та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, шляхом накладення арешту на спірний автомобіль.

Що стосується забезпечення позову шляхом вилучення автомобіля у власника ОСОБА_3 , чи в інших осіб, які ним користуються, та передати позивачу на відповідальне зберігання, то колегія суддів вважає, що автомобіль не може бути переданий на зберігання, оскільки відсутні правові підстави, а також те, що позивач не був власником даного автомобіля.

Керуючись ст. ст. 150, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Усова Юрія Вікторовича задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 27 травня 2025 року про відмову в забезпеченні позову скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль MERCEDES-BENZ S 63 AMG, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , що належить ОСОБА_3 .

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Ковальчук О.В.

Шемета Т.М.