ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/20303/24

Провадження № 22-ц/820/1220/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Сакенова Ю.К., представника відповідачки адвоката Заболотного А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана її представником ОСОБА_3 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2025 року (суддя Заворотна О.Л.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що з 28 січня 1987 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі №686/8692/24 від 04.06.2024 шлюб між сторонами розірвано.

В період спільного проживання вони придбали майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, зокрема: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., право власності на яку зареєстровано за позивачем та блочну теплицю, площею 0,13 га, побудовану в 1990 році, яка розташована по АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою.

Зазначав, що не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна в позасудовому порядку.

Звертаючись з позовом, просив суд поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , частку блочної теплиці площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по АДРЕСА_2 , на частини доходів отриманих ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за період з 01.01.2009 по 30.06.2024.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання права власності на частини доходів отриманих ОСОБА_2 від підприємницької діяльності за період з 01.01.2009 по 30.06.2024 залишено без розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2025 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м.; частку блочної теплиці площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу майна подружжя право власності на частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м.; частку блочної теплиці площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по АДРЕСА_2 .

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 8421,60 грн.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо поділу блочної теплиці, площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що спірна блочна теплиця була набута ОСОБА_2 як суб`єктом підприємницької діяльності у процесі біржових торгів. Право власності на зазначене майно було зареєстровано саме за відповідачкою, як за суб`єктом підприємницької діяльності. Надалі теплиця систематично використовувалась виключно для здійснення підприємницької діяльності.

Вважає, що суд першої інстанції припустився помилки, ухваливши рішення про поділ блочної теплиці між сторонами. На думку скаржниці, вказане майно підлягає присудженню саме відповідачці ОСОБА_2 , оскільки воно є майном, яке має чітке цільове призначення забезпечення здійснення професійної діяльності ОСОБА_2 . При цьому, суду першої інстанції, дійшовши думки, що блочна теплиця належить до категорії спільної сумісної власності, належало б лише врахувати вартість цієї блочної теплиці при вирішення спору про поділ майна подружжя. Присудження цього майна двом сторонам колишнього шлюбу суперечить положенням ч. 3 ст. 71 СК України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник відповідачки адвокат Заболотний А.М. підтримав апеляційну скаргу.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Сакенов Ю.К. в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день, місце і час слухання справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо квартири не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 28.01.1987 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 . (а.с. 14)

21.11.2000 ОСОБА_2 отримала свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, про що зроблено запис 16.11.2000 у журналі обліку реєстраційних справ за № 10142. (а.с. 15)

Рішенням Арбітражного суду Хмельницької області від 05.06.2001 справа №11/1830 визнано право власності приватного підприємця ОСОБА_2 на блочну теплицю, площею 0,13 га, побудовану в 1990 році, адміністративний двоповерховий будинок, цегельний з прохідною, загальною площею 480,6 кв.м. побудований в 1976 році та на паливно-заправочний комплекс з двома заправками бензоколонками, операторською та цистернами ємністю 5м3 3 шт., 18м3 3 шт., які розташовані у АДРЕСА_2 . ,(а.с. 16)

Згідно з реєстраційним посвідчення на нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 Хмельницького БТІ від 23.06.2001, блочна теплиця, загальною площею 0,13 га та адміністративний будинок з прохідною, загальною площею 480,6 кв.м., розташовані по АДРЕСА_2 зареєстровані за приватним підприємцем ОСОБА_2 (а.с. 29-33)

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.06.2024 справа № 686/8692/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги щодо поділу блочної теплиці, суд першої інстанції виходив з презумпції набуття вказаного майна за час шлюбу у спільну сумісну власність, відповідно, блочна теплиця, площею 0,13 га, яка розташована по АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю сторін і визнав за кожним з них рівні ідеальні частки у праві власності на це майно.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч. 1 ст. 24 КпШС України).

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном (ч. 1 ст. 22 КпШС України).

Також, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Аналогічні положення закріпленні у ст. 372 ЦК України.

В силу ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Конституційний Суд України у рішенні від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 61 СК дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання спірної блочної теплиці, що є предметом спору, за рахунок особистих коштів відповідачки, розмір цих коштів та джерело їх походження, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірне майно було придбане сторонами в період шлюбу і є їх спільною сумісною власністю.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поділ спірного майна блочної теплиці в рівних частинах шляхом визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні, про що просив позивач, за встановлених обставин, є доцільним.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що блочна теплиця має бути виділена відповідачці відповідно до ч. 3 ст. 71 СК України. Оскільки відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів використання нею спірної блочної теплиці у своїй підприємницькій діяльності.

Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про здійснення ОСОБА_2 як ФОП діяльності у сфері вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів (01.13) беззаперечно не свідчить про використання нею спірної блочної теплиці у своїй підприємницькій діяльності. А тому, відсутні правові підстави для визнання за відповідачкою права власності на блочну теплицю з одночасним присудженням грошової компенсації вартості 1/2 її частки на користь позивача у справі.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо блочної теплиці ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2025 року в частині вирішення позовних вимог щодо блочної теплиці залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай