ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5456/25 Справа № 189/1684/24 Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі - Травкіній В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Єланського Олега Геннадійовича на заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний.

На теперішній час дитина повністю перебуває на утриманні та вихованні позивача.

Відповідачка не бажає бачити свою рідну доньку, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на її фізичний та психічний розвиток як складову виховання; не спілкується з донькою взагалі.

Позивач зазначає, що відповідно до судового наказу, виданого Покровським районним судом Дніпропетровської області 17 грудня 2018 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , в розмірі заробітку доходу (платника) аліментів, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 27 листопада 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

З січня 2020 року по червень 2024 року ОСОБА_1 взагалі не платила аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , в результаті чого станом на 14 червня 2024 року загальна заборгованість по сплаті аліментів становить 172 207,64 грн..

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює як ухилення від виховання дитини в зв`язку з винною поведінкою матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що, на думку позивача, є підставою для позбавлення батьківських прав.

Враховуючи викладене, позивач просив позбавити ОСОБА_1 , батьківських прав відносно її неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Єланський О.Г. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачка не бажає бачити свою дитину, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, та не спілкується із донькою взагалі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області.

01 липня 2016 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано.

04 січня 2019 року державним виконавцем Покровського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Покровського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з виконання судового наказу №189/1990/18, виданого 17 грудня 2018 року Покровським районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини на користь ОСОБА_1 у розмірі заробітку платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно.

Згідно довідки №74447 від 21 травня 2024 року судовий наказ №189/1990/18 від 17 грудня 2018 року, виданий Покровським районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на примусовому виконанні в Синельниківському відділі ДВС Синельниківського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Згідно довідки Синельниківського ВДВС Синельниківського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) №85269 від 14 червня 2024 року, станом на 14 червня 2024 року заборгованість по вищезазначеному виконавчому провадженню складає 172207,64 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів.

З довідки виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області №2569 від 27 червня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 разом з донькою, ОСОБА_3 , зареєстрований в АДРЕСА_1 .

21 травня 2024 року та 04 липня 2024 року депутатом Покровської селищної ради в присутності сусідів складені Акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, в яких зазначено, що ОСОБА_1 проживає разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , самостійно виховує доньку та матеріально забезпечує, та надано характеристику ОСОБА_1 , в якій зазначено, що останній один виховує та матеріально забезпечує доньку, спиртними напоями не зловживає, скарг від сусідів на ОСОБА_1 не було, претензій з боку Покровської селищної ради до ОСОБА_1 немає.

Згідно копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 05 липня 2024 року про відмову від батьківських прав щодо її малолітньої дочки, ОСОБА_5 , вона не заперечує проти усиновлення її малолітньої дочки будь-ким. В разі розгляду справи про позбавлення її батьківських прав, просить слухати справу в її відсутності.

З висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради від 07 листопада 2024 року, затверджений рішенням Покровської селищної ради №294/0/9-24 від 21 листопада 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_3 , рішенням суду розлучена з ОСОБА_1 , після чого мати з дитиною пішла жити до співмешканця. Через два місяці ОСОБА_1 забрав доньку до себе. З того часу і до тепер дитина проживає з батьком. У 2018 році ОСОБА_1 звертався до сектору у справах дітей Покровської селищної ради по питанню виконання батьківських обов`язків ОСОБА_1 . Спеціалістом сектору була проведена відповідна робота щодо налагодження стосунків між матір`ю та донькою. ОСОБА_1 була попереджена про адміністративну відповідальність щодо невиконання батьківських обов`язків. Короткий час мати декілька разів телефонувала ОСОБА_4 , а потім знову зникла з життя доньки. Вона не виховувала її та не утримувала. На даний час ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів, яка становить 181 130,69 грн. Працівники служби у справах дітей намагалися з`ясувати ситуацію та отримати пояснення від матері дівчинки, виїжджали за місцем теперішнього проживання ОСОБА_1 . Але вдома останньої не було, на телефонні дзвінки вона не відповідає. 05 липня 2024 року за №2471 ОСОБА_1 написала нотаріально завірену заяву про те, що вона дає згоду на усиновлення її доньки будь-ким, тим самим відмовившись від батьківських прав на доньку. Враховуючи вищевикладене, згідно зі ст.164 СК України, комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Крім того, суд зазначив, що позиція позивача - батька дитини, направлена не на захист прав та інтересів дитини, а здебільшого на реалізацію прав, які гіпотетично підпадають під зміст ч. 4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року, тоді як у справах такої категорії суд в першу чергу керується інтересами дитини, а не її батьків, про що свідчить його звернення із таким позовом після початку повномасштабної війни України з рф.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частин 1 - 4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до частин 3, 4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, у постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовляється від батьківських прав на дитину не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відповідно до частин 1-4 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно із статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав - це захід впливу, який є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Згідно із пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Керуючись вказаними нормами права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_1 передбачених в частині першій статті 164 СК України батьківських прав щодо неповнолітньої доньки, так як матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка вела аморальний спосіб життя, притягалася до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, знаходиться на обліку лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога, притягалася до кримінальної відповідальності.

Крім того колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , оскільки він є формальним, та не достатньо об`єктивним, так як складений без участі відповідачки, не містить даних, які об`єктивно характеризують останню як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, не наведено доказів того, що орган опіки взагалі намагався здійснити виклик відповідачки, того, що він здійснював виїзд на її місце проживання, обстежував умови її проживання.

Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідачка не бажає бачити свою дитину, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, та не спілкується із донькою взагалі, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:

«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Врахувавши інтереси дитини, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, колегія суддів не знаходить правових підстав для скасування рішення та позбавлення батьківських прав відповідачки щодо своєї дитини.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єланського Олега Геннадійовича - залишити без задоволення.

Заочне рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 червня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 18 червня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова