печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1291/25-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі Романенко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом, у якому просили суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 : 53 600,00 грн. (п`ятдесят три тисячі шістсот гривень 00 копійок) відшкодування моральної шкоди; 21 000, 00 грн. (двадцять одна тисяча гривень 00 копійок) судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 : 239 600,00 грн. (двісті тридцять дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника; 26 800,00 грн. (двадцять шість тисяч вісімсот гривень 00 копійок) відшкодування моральної шкоди; 21 000, 00 грн. (двадцять одна тисяча гривень 00 копійок) судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі посилаються на те, що 15.11.2023 р. близько 07 год. 40 хв, водій ОСОБА_3 , у денний час доби, в умовах опадів у вигляді дощу, керуючи власним, технічно-справним транспортним засобом "ВАЗ 21099", р.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 56…64.1 км/год. та проїжджаючи відрізок автодороги по вул. Дружби у селі Теково у напрямку смт. Королево, Берегівського р-ну, Закарпатської обл., не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушив вимоги п.п. 2.3 "б"; 12.3; 12.4; та 1.10 Правила дорожнього руху України затверджені Постановою Кабінета Міністрів України від 10.10.2001 р., будучи самовпевненим та самонадійним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, з моменту виявлення небезпеки для руху, не вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, хоча й мав таку змогу, однак навпаки продовжив рух, внаслідок чого, у своїй смузі руху по вул. Дружби, с. Теково, Берегівського р-ну допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в той час рухався в зустрічному напрямку та здійснював маневр повороту ліворуч на другорядну дорогу, перетинаючи автодорогу з ліва на право відносно руху автомобіля.

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди, велосипедист ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження.

Смерть потерпілого ОСОБА_4 настала від небезпечних для життя тілесних ушкоджень у вигляді перелому кісток основи черепа з забоєм головного мозку, що викликало тяжкий травматичний шок і усе це обумовило зупинку функцій центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності та дихання і перебувають в безпосередньому причинному зв`язку з смертю.

Вказаний факт підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 , свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 . Серія НОМЕР_2 .

В результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, дружина потерпілого ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1 зазнали шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, що і послугувало підставою для звернення до суду з метою відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи.

Ухвалою суду від 21.01.2025 року у справі відкрито провадження та призначено розглядати за правилами загального позовного провадження.

11.02.2025 до суду надійшов відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на передчасність позову, оскільки у страховика не закінчився строк визначений Законом для прийняття відповідного рішення. Окрім цього, позивачем та її представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт її перебування на утриманні загиблого на день смерті останнього, а також того, що дохід померлого чоловіка, був для неї був основним і постійним джерелом існування.

Також, страховик повністю виконав свої зобов`язання та відшкодував моральну шкоду обом позивачам, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Ухвалою суду від 12 березня 2025 року закінчено підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

23.04.2025 до суду надійшла заява про проведення розгляду справи у відсутність позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

За вказаних обставин, у відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідача викладені у відзиві, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення.

За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України, судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судовим розглядом встановлено, що 15.11.2023 р. близько 07 год. 40 хв, водій ОСОБА_3 , у денний час доби, в умовах опадів у вигляді дощу, керуючи власним, технічно-справним транспортним засобом "ВАЗ 21099", р.н. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 56…64.1 км/год. та проїжджаючи відрізок автодороги по вул. Дружби у селі Теково у напрямку смт. Королево, Берегівського р-ну, Закарпатської обл., не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушив вимоги п.п. 2.3 "б"; 12.3; 12.4; та 1.10 Правила дорожнього руху України затверджені Постановою Кабінета Міністрів України від 10.10.2001 р., будучи самовпевненим та самонадійним, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, з моменту виявлення небезпеки для руху, не вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, хоча й мав таку змогу, однак навпаки продовжив рух, внаслідок чого, у своїй смузі руху по вул. Дружби, с. Теково, Берегівського р-ну допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в той час рухався в зустрічному напрямку та здійснював маневр повороту ліворуч на другорядну дорогу, перетинаючи автодорогу з ліва на право відносно руху автомобіля.

За наслідками дорожньо-транспортної пригоди, велосипедист ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу у мякі покриви голови, із сторони їх внутрішньої поверхні в потиличній ділянці, більше зліва; крововилив під м`якою мозковою оболонкою, в ділянці потиличних доль обох півкуль головного мозку; крововиливи під м`якою мозковою оболонкою півкуль мозочка, із розповсюдженням на базальну його поверхню; перелому кісток основи черепа; ушкоджень у вигляді зсаднення на шкірних покривах тильної поверхні правого променево-п`ясткового суглоба; зсаднення на шкірних покривах правої половини грудної клітки в проекції ключиці; закритого перелому ІІ-ІХ ребер по правій середній пахвовій лінії; зсаднення на шкірних покривах внутрішньої поверхні правого гомілковостопного суглоба; зсаднення на шкірних покривах внутрішньої поверхні середньої третини лівої гомілки; синця на шкірних покривах внутрішньої поверхні верхньої третини правого стегна; перелому кісток нижньої третини обох гомілкових кісток правої нижньої кінцівки із крововиливом у навколишні м`які тканини. Тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток основи черепа є небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, згідно п. 2.1.3 .6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року.

Всі вказані вище, тілесні ушкодження є прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті в швидкій послідовності одне за одним від дії тупих твердих предметів і за своїм характером вкладаються в час пригоди.

По механізму вони утворилися в умовах ДТП, а саме, від удару передньою частиною рухаючогося легкового автомобіля марки "ВАЗ 21099" по зовнішній поверхні правої ноги (область нижньої третини гомілки) ОСОБА_4 з одночасним ударянням внутрішньою поверхнею верхньої третини правого стегна велосипедиста об сідло велосипеда, послідуючого його інерційного падіння на автомобіль із співударянням потиличною ділянкою голови об лобове скло. Після зупинки автомобіля тіло потерпілого впало на дорожнє покриття із вторинним співударянням тулуба та кінцівок та переїзду через груди колесами автомобіля. Таким чином, в момент первинного удару передніми частинами рухаючогося автомобіля потерпілий ОСОБА_4 , рухаючись на велосипеді, знаходився у напівзігнутому положенні зі згином тулубу на рівні тазового відділу, правою стороною повернутий до рухаючогося транспортного засобу.

Смерть потерпілого ОСОБА_4 , настала від небезпечних для життя тілесних ушкоджень у вигляді перелому кісток основи черепа з забоєм головного мозку, що викликало тяжкий травматичний шок і усе це обумовило зупинку функцій центральної нервової системи, зупинку серцевої діяльності та дихання і перебувають в безпосередньому причинному зв`язку з смертю.

За фактом ДТП Слідчим управлінням ГУНП в Закарпатській області 15.11.2023 р. внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000348.

07.03.2024 р. прокурором відділу Закарпатської обласної прокуратури Хрипак Мирославом Степановичем було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадження щодо вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відомості про яке внесено до ЄРДР 15.11.2023 р. за №0000348. Вказаний факт підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 , свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 . Серія НОМЕР_2 .

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01 липня 2004 року (далі - Закон України №1961-ГУ від 01.07.2004 р.).

Згідно п. 21.1. ст. 21 Закон України №1961-ГУ від 01.07.2004 р., в редакції чинній на дату ДТП: «З урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу (за винятком транспортних засобів, щодо яких не встановлено коригуючий коефіцієнт в залежності від типу транспортного засобу) без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування».

Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "ВАЗ 21099", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №212572109.

Відповідно до п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р., в редакції чинній на дату ДТП, визначено, що: «Потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу».

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору.

Тобто, з набранням чинності змін до Конституції України від 02 червня 2016 року, можливість звернення до суду пов`язується з дотриманням позивачем досудового порядку врегулювання спору, якщо такий порядок визначений законом як обов`язковий.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлене актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Закон України №1961-ІУ від 01.07.2004 р.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р., страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).

Згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р., страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядається в судовому порядку.

Відповідно до п.п. 37.1.1, 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р., підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: зокрема неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, зазначений у п. 37.1.4 ст. 37 Закону України №1961-ГУ від 01.07.2004 р. строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу наведених норм спеціального Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р. можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у ст. 37 Закону України №1961-ГУ від 01.07.2004 р., їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому, саме трьох річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Разом з тим, у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р. прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок врегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.

Тому, у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р. не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р., та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.

Такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у справі №465/4287/15 (провадження №14-406цс19, постанова від 11 грудня 2019 року).

За встановлених обставин та відповідних тому правових підстав, у позивача наявні підстави про звернення безпосередньо до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування зі страхової компанії, без попереднього звернення до страховика.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування».

До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, ТОВ «СК «Альфа-Гарант» у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-ІV).

Згідно з пунктами 27.1-27.5 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно п.п. а) п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння:

а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

За змістом статті 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому, слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому, особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки, зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18).

Відповідно до ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується, зокрема, дитині до досягнення нею вісімнадцяти років.

Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.

Матеріалами справи підтверджено, що цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки "ВАЗ 21099", р.н. НОМЕР_1 , була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №212572109.

У цивільно - правових відносинах із відшкодування шкоди, завдано джерелом підвищеної небезпеки, присутня презумпція вини.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини.

Із зазначеного вбачається, що наявність чи відсутність вини водія у вчиненні кримінального правопорушення не має правового значення для розгляду страхової справи, яка за своєю правовою природою є цивільно - правовим відношенням.

Окрім цього, згідно з п.35.1. ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до п.35.2. ст.35 Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; г`) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Частиною 36.1 статті 36 Закону передбачено, що страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, враховує висновки щодо застосування відповідних норма права, викладених в Постановах Верховного Суду.

Відповідно правовому висновку зазначеному у Постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21, наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні.

Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, а відтак суд не приймає до уваги доводи відповідача про передчасність позову.

26 квітня 2022 року, справа № 184/1461/20-ц, провадження № 61-14226св21, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду встановлено наступне: «разом із цим, ураховуючи те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДТП, яка сталася 05 жовтня 2019 року за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої загинув син позивача - ОСОБА_8 , є страховим випадком, а тому в страховика виник обов`язок виплатити страхове відшкодування за шкоду, завдану забезпеченим транспортним засобом, яка пов`язана зі смертю потерпілого, а її розмір було визначено відповідно до положень пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Такий висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах: від 14 січня 2019 року, справа № 751/8121/17 (провадження № 61-39326св18); від 30 жовтня 2019 року, справа № 323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18).

Верховний Суд України, 03.12.2014 року при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Як встановлено матеріалами справи вище, за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 15 листопада 2023 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000348 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, яким підтверджується факт настання вищезазначеної ДТП та її обставини.

Вказаний документ містить інформацію щодо предмета доказування у цільному провадженні, незважаючи на те, що на момент подачі позову вирок у кримінальній справі не ухвалений, а розмір завданої шкоди чітко встановлений положенням ст. 27 Закону.

Згідно статті 33-1.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі письмового запиту страховика або МТСБУ відповідний підрозділ Національної поліції зобов`язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; заклад охорони здоров`я - довідку про тимчасову втрату працездатності (лікування), форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством охорони здоров`я України, відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, висновки судово-медичної експертизи, а також іншу інформацію, необхідну для вирішення питання щодо здійснення страхового відшкодування або регламентної виплати; медико-соціальна експертна комісія - документи, що підтверджують ступінь втрати професійної чи загальної працездатності потерпілого; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

За вказаних підстав, суд вважає, що у порушення наведених норм матеріального закону страхова компанія, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинила дій передбачених ст. 34 Закону, не встановивши підстав для відмови у прийняття такого рішення згідно ст. 37 цього Закону, не оспорюючи обставини страхового випадку і заявлені членами сім`ї загиблого вимоги про відшкодування витрат на утримання, рішення про здійснення страхового відшкодування не прийняла, як і не прийняла рішення про відмову у їх задоволені.

Пунктом 27.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ГУ від 01.07.2004 р. встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із смертю ОСОБА_4 є:

- дружина - ОСОБА_2 ;

- син - ОСОБА_5 ;

- дочка - ОСОБА_1 .

Вищенаведені відомості підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу ОСОБА_1 , свідоцтвом про народження ОСОБА_5 (копії свідоцтв додаються до позовної заяви).

Матір загиблого ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько загиблого ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказаний факт підтверджується витягом з ДРАЦС про державну реєстрацію народження ОСОБА_4 №1, свідоцтвом про смерть ОСОБА_7 . Серія НОМЕР_3 , свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 . Серія НОМЕР_4 (копії витягу, свідоцтв додаються до позовної заяви).

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6 700 гривень.

З урахуванням викладеного, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 80 400,00 грн., виплачується рівними частинами між особами, які мають право на отримання страхового відшкодування.

Частка, яка припадає на кожну особу, що має право на отримання страхового відшкодування, в порядку пункту 27.3. Закону, становить 26 800,00 грн.

ОСОБА_5 син загиблого, відмовився від своєї частки страхового відшкодування на користь дочки загиблого ОСОБА_1 , що підтверджується завіреною Королівською селищною радою заявою про відмови від частки страхового відшкодування на користь ОСОБА_1 (копія заяви додається до позовної заяви).

Отже, ОСОБА_2 належить 1/3 частки страхового відшкодування моральної шкоди, тобто 26 800,00 грн., ОСОБА_1 належить 2/3 частки страхового відшкодування моральної шкоди, тобто 53 600,00 грн.

Наряду з вказаним, як встановлено під час судового розгляду, страховик повністю відшкодував моральну шкоду обом позивачем, що підтверджується платіжними інструкціями в національній валюті від 16.01.2025 № 55029 та № 55031.

Що стосується відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В розумінні вище наведених норм ЦК України, ОСОБА_2 є особою, яка, за життя свого чоловіка, була на його утриманні та мала право на утримання, оскільки досягла пенсійного віку встановленого законом та відносилась до непрацездатних осіб, а тому підпадає під дію пункту 2 частини 1 статті 1200 ЦК України. Факт досягнення пенсійного віку позивачем підтверджується статтею 26 Закону України від 09.07.2003 р. № 1058-Г4 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років та довідкою про перебування на обліку в управлінні соціального захисту населення (копія довідки додається до позовної заяви).

Крім цього, згідно Акту про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні від 05 грудня 2023 року виданого Королівською селищною радою Берегівського району, станом на день смерті, потерпілий був зареєстрований та проживав разом із дружиною, яка перебувала на його утриманні.

Отже, з наведеного вище слідує те, що ОСОБА_2 , являється особою пенсійного віку, яка разом із чоловіком проживала та вела спільне господарство. Таким чином, позивач є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю чоловіка, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання.

Пунктом 27.2. статті 27 Закону України №1961-Г4 від 01.07.2004: "Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку".

На день настання страхового випадку, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено у 2023 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6 700 гривень.

Згідно п.27.2 ст.27 Закону №1961-14 загальний розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Тобто, при покладенні обов`язку по відшкодуванню шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, на страховика, діюче законодавство передбачає певні межі такої відповідальності. Зокрема, загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2. ст. 27 Закону № 1961-Г4)

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є спеціальним соціально-правовим механізмом, який запроваджено державою для захисту майнових інтересів як власників транспортних засобів, так і осіб, права яких можуть бути порушені під час використання джерела підвищеної небезпеки. Саме баланс таких інтересів у визначених законом межах забезпечується страховиком.

Отже, мінімально гарантований загальний розмір страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника, обрахований відповідно до п.27.2 ст.27 Закону №1961-14 становить 241 200,00 грн., який розрахований за формулою: 36 х 6 700,00.

Отже, шкода по втраті годувальника, яка підлягає стягненню з відповідача на користь дружини загиблого ОСОБА_2 , становить 241 200, 00 грн., мінімально гарантованого розміру страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника.

Разом з тим, відповідно до п.27.5 ст. 27 Закону України №:1961-ГУ, загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 30 травня 2022 року № 109 "Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цією постановою за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 320 000 гривень на одного потерпілого.

Отже, так як граничний ліміт відповідальності по даному страховому випадку у сумі не може перевищувати 320 000,00 грн., у такому випадку, страхове відшкодування, яке належить для виплати позивачу становить 320 000,00 грн., яке складається з:

- 80 400,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3. ст.27 Закону №1961-ІУ від 01.07.2004 р., яку уже сплачено позивача;

- 239 600,00 грн. в рахунок відшкодування пов`язаного із втратою годувальника, встановленого законом п. 27.2. ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІУ від 01.07.2004 р.

Будь-які доводи, які б свідчили про спростування даних обставин, суду не надано, а відтак з урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача ТзДВ СК «Альфа-Гарант» на користь позивача ОСОБА_2 239 600 грн. страхового відшкодування пов`язаною із втратою годувальника

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

За вказаних обставин та відповідних норм законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2396 грн.00 коп., оскільки позивачі звільнені від оплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» 5 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі № 826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором».

Таким чином, для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При встановленні гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

А отже, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні позову.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зважаючи на викладені норми, судом має братися до уваги досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг та чи відповідають вони ціні в розмірі 320000 грн.

Так, 04.12.2023 р. між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням "Центр захисту при ДТП "Автопоміч" укладено Договір про надання професійної правничої допомоги №Ж 269/ Д298581 від 04.12.2023 р. (далі - Договір №Ж 269/Д298581 від 04.12.2023 р.), предметом якого сторони визначили, що Адвокатське об`єднання "Центр захисту при ДТП "Автопоміч" бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати Клієнту (в даному випадку Позивачу) правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених Договором, по стягненню грошової компенсації за спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 15.11.2023 р. в с. Теково, Берегівському р-ні, Закарпатській обл. в якій водій ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , керуючи автомобілем марки "ВАЗ 21099", р.н. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок даної ДТП велосипедист ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув (копія витягу з договору про надання професійної правничої допомоги додається до позовної заяви).

04.12.2023 р. між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням "Центр захисту при ДТП "Автопоміч" укладено Договір про надання професійної правничої допомоги №Ж 266/Д298581 від 04.12.2023 р. (далі - Договір №Ж 266/Д298581 від 04.12.2023 р.), предметом якого сторони визначили, що Адвокатське об`єднання "Центр захисту при ДТП "Автопоміч" бере на себе зобов`язання за відповідну плату надавати Клієнту (в даному випадку Позивачу) правничу допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених Договором, по стягненню грошової компенсації за спричинену шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 15.11.2023 р. в с. Теково, Берегівському р-ні, Закарпатській обл. в якій водій ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 керуючи автомобілем марки "ВАЗ 21099", р.н. НОМЕР_1 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок даної ДТП велосипедист ОСОБА_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинув (копія витягу з договору про надання професійної правничої допомоги додається до позовної заяви).

Адвокатське об`єднання є однією із організаційно-правових форм здійснення адвокатської діяльності, основним видом діяльності якого є здійснення діяльності у сфері права (КВЕД № 69.10).

Право на користування професійною правничою допомогою гарантоване кожному громадянину Конституцією України, Цивільним кодексом України, а також іншими нормативно правовими актами, в тому числі і міжнародними, які діють на території України. Саме професійна правнича допомога забезпечує можливість кожному громадянину звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки таке звернення потребує спеціальних знань та навичок в галузі права.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним як складності справи так і виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). До цього ж, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги було визначено за домовленістю сторін з урахуванням значення цієї справи для позивача.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на те, що справа є складною, розгляд справи в загального позовного провадженні, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, часткового задоволення позовних вимог, суд можливе стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги пропорційно задоволеним позовним вимогам на користь позивача ОСОБА_2 в сумі 15723,75 грн.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного та керуючись ст. 22, 1192, 1194, 1166, 1172, 1187, 1188 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 12, 13, 19, 81, 102,106, 141, 263- 265, 267, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_2 : 239 600,00 грн. (двісті тридцять дев`ять тисяч шістсот гривень 00 копійок) страхового відшкодування пов`язаної з втратою годувальника; 15723,75 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот двадцять три гривні) 75 коп. судових витрат пов`язаних з оплатою послуг з надання професійної правничої допомоги.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь Держави з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» судовий збір в розмірі 2091 грн.60 коп.

Позивач 1: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_5 .

Позивач 2: ОСОБА_2 адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «АЛЬФА-ГАРАНТ», адреса 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 11 червня 2025 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА