Дата документу 11.06.2025 Справа № 317/1110/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/1110/22 Головуючий у 1 інстанції Ткаченко М.О.
Провадження № 22-ц/807/738/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Гончар М.С.

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2001 році позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою - ОСОБА_1 . За час спільного життя у сторін народилось троє дітей. Одна дитина вже повнолітня та мешкає окремо ( ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Інші дві дитини неповнолітні: ?? ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ?? ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час спільного життя Відповідачка взагалі не приділяла уваги вихованню дітей. Вони їй були не потрібні. Позивач постійно працював, а Відповідачка займалась тільки собою. Одразу після народження першої дитини Відповідачка стала зловживати алкогольними напоями. В подальшому п`яні загули могли тривати місяцями. Позивач в 2021 році подав цивільний позов до суду з метою розірвання шлюбу. 03.11.2021 року шлюб було розірвано. Діти залишились мешкати з позивачем, а Відповідачка перейшла мешкати до якогось будинку розташованому у цьому ж селі (будинок без власників і його адреси позивач не знає). Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 взагалі перестала спілкуватись з дітьми. На початку квітня 2022 року, у зв`язку з введенням військового стану, позивач був мобілізований та направлений до лав ЗСУ в Донецьку область. Відповідачка пообіцяла доглядати за дітьми. Але в червні 2022 року ОСОБА_1 зателефонували з Широківської громади та повідомили, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків і вони будуть вимушені вилучити дітей та направити до державного закладу для дітей сиріт та дітей позбавлених батьківської опіки. Дізнавшись про цей факт, керівництво військової частини направило позивача проходити військову службу до м. Запоріжжя. На теперішній час діти знову мешкають з ним. Відповідачка і в подальшому зловживає спиртними напоями та не бажає виховувати своїх дітей та навіть спілкуватись з ними. На теперішній час ОСОБА_1 мешкає разом дітьми у власному будинку. Будинок в нормальному стані. Діти відвідують школу, постійно проходять медогляд. Позивач має постійну роботу та повністю забезпечує дітей та всі їх потреби.

Відтак, відповідач ОСОБА_1 свідомо ігнорує виконання своїх обов`язків відносно їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вихованням та утриманням дітей не займалася, матеріальну допомогу дітям не надавала, не цікавилась їх життям, не відвідувала дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не готує до самостійного життя, не цікавиться станом дітей, особистим та шкільним життям дітей, їх успіхами та потребами. Відповідач відмовляється приймати участь у житті дітей що свідчить про те, що ОСОБА_1 самоусунулась від виконання материнських обов`язків. З 2020 р і до теперішнього часу всі питання щодо виховання, розвитку, навчання, утримання, лікування дітей вирішуються батьком ОСОБА_1 самостійно без участі та підтримки з боку матері дітей - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.3-6, т.1).

Просив: позбавити батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 стосовно її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з неї судові витрати у вигляді судового збору.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 січня 2025 року позов задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі в сумі 992,40 гривні 40 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при прийняті оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального права, суд не повно та не всебічно вивчив обставини справи, надав перевагу доказам Відповідача, не врахував того, що неповнолітні діти живуть з батьком, тому останній має на них суттєвий вплив, щодо їх твердження, що вони бажають позбавлення матері батьківських прав відносно них.

28 березня 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей.

Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 , протягом тривалого часу, зокрема, щонайменше з 2022 року не проживає разом з дітьми, ухиляється від будь-якої участі у їх вихованні, не тільки не вживає заходів для їх лікування, навчання, організації побуту та дозвілля дітей, але й взагалі не цікавиться їх життям, не спілкується з дітьми. Оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, а також враховуючи відсутність у дітей бажання спілкуватись з матір`ю, з урахуванням максимальних інтересів дітей, прийшов до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.04.2001 року.

Від вказаного шлюбу у сторін народилось троє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є вже повнолітньою та мешкає окремо.

Встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є мати - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Миколай-Пільською сільською радою Запорізького району, Запорізької області, Україна від 10.06.2010, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.11, т.1).

Батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є мати - ОСОБА_1 та батько - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області від 26.11.2013, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.12, т.1).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області у цивільній справі № 317/2956/21 від 03.11.2021 року, яке набрало законної сили 04.12.2021 р. шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 розірвано, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.14-15, т.1).

З позову встановлено, що під час спільного життя Відповідачка взагалі не приділяла уваги вихованню дітей. Вони їй були не потрібні. Позивач постійно працював, а Відповідачка займалась тільки собою. Одразу після народження першої дитини відповідачка стала зловживати алкогольними напоями. В подальшому п`яні загули могли тривати місяцями. Позивач в 2021 році подав цивільний позов до суду з метою розірвання шлюбу. 03.11.2021 року шлюб було розірвано. Діти залишились мешкати з позивачем, а Відповідачка перейшла мешкати до якогось будинку розташованому у цьому ж селі (будинок без власників і його адреси позивач не знає). Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 взагалі перестала спілкуватись з дітьми. На початку квітня 2022 року, у зв`язку з введенням військового стану, позивач був мобілізований та направлений до лав ЗСУ в Донецьку область, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_3 (а.с.10, т.1).

Відповідачка пообіцяла доглядати за дітьми. Але в червні 2022 року ОСОБА_1 зателефонували з Широківської громади та повідомили, що мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків і вони будуть вимушені вилучити дітей та направити до державного закладу для дітей сиріт та дітей позбавлених батьківської опіки. Дізнавшись про цей факт, керівництво військової частини направило позивача проходити військову службу до АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_4 № 966/1 від 21.06.2022, відповідно до якої солдат ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за мобілізацією у в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_1 з 14.04.2022 року по теперішній час (а.с.13, т.1).

Відповідно до Наказу №43 від 16.06.2022 р. Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Відділу «Служби у справах дітей», малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , влаштовано до їх батька ОСОБА_7 , до прийняття рішення про позбавлення батьківських прав матері (а.с.18, т.1).

На теперішній час діти знову мешкають з батьком у власному будинку, який належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що підтверджується копією відповідного свідоцтва наявною в матеріалах справи (а.с.17, т.1). Будинок у нормальному стані. Діти відвідують школу, постійно проходять медогляд. Позивач має постійну роботу та повністю забезпечує дітей та всі їх потреби.

Згідно довідки №265 виданої 16.06.2022 р. Комунальним закладом «Запорізька загальноосвітня санаторна шкода-інтернат №7 І-ІІ ступенів» Запорізької обласної ради, ОСОБА_6 , учениця 2-Б класу та ОСОБА_5 , учень 6-Б класу, навчались протягом 2021/2022 навчального року у КЗ «Запорізька загальноосвітня санаторна шкода-інтернат №7 І-ІІ ступенів» ЗОР за направленням обласного тубдиспансеру. Потягом 2021/2022 навчального року батько ОСОБА_1 сприяв участі дітей для навчання, привозив та забирав дітей із закладу освіти (а.с.16, т.1).

Долучене представником відповідача повідомлення Новопетрівської філії Петропільського ліцею Запорізького району Запорізької області Широківської сільської ради за вих. № 01/05 від 23.01.2024, щодо того, що за період навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1 по 5 класи, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1 клас у Новопетрівській філії Петропільського ліцею (на той час Новопетрівська гімназія Широківської сільської ради), ОСОБА_1 , мати дітей, відповідально ставилась до батьківських обов`язків, приділяла належну увагу вихованню сина та доньки, суд не приймає до уваги, оскільки вказана інформація, що міститься в цьому повідомленні мала місце до 2021 року (а.с.180-зворот, т.1).

Відповідач ОСОБА_1 свідомо ігнорує виконання своїх обов`язків відносно їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вихованням та утриманням дітей не займалася, не цікавилась їх життям, не відвідувала дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не дбає про їх нормальне самоусвідомлення, не готує до самостійного життя, не цікавиться станом дітей, особистим та шкільним життям дітей, їх успіхами та потребами. Вказані обставини свідчить про те, що ОСОБА_1 самоусунулась від виконання материнських обов`язків. З 2020 р і до теперішнього часу всі питання щодо виховання, розвитку, навчання, утримання, лікування дітей вирішуються батьком ОСОБА_1 самостійно без участі та підтримки з боку матері дітей - ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучаться з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1 і 3 статті 9 Конвенції).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Позивач як на підставу для позбавлення батьківських прав зазначає п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач на підтвердження своїх вимог надав низку процесуальних документів, зокрема, але не виключно, висновок органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Широківської сільської ради (орган опіки та піклування) №160 від 07.11.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , доцільно позбавити батьківських прав по відношенню малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; копію наказу №43 від 16.06.2022 р. Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Відділу «Служби у справах дітей», згідно якого малолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , влаштовано до їх батька ОСОБА_7 , до прийняття рішення про позбавлення батьківських прав матері (а.с.18, т.1), довідку №265 видану 16.06.2022 р. Комунальним закладом «Запорізька загальноосвітня санаторна шкода-інтернат №7 І-ІІ ступенів» Запорізької обласної ради, згідно якої ОСОБА_6 , учениця 2-Б класу та ОСОБА_5 , учень 6-Б класу, навчались протягом 2021/2022 навчального року у КЗ «Запорізька загальноосвітня санаторна шкода-інтернат №7 І-ІІ ступенів» ЗОР за направленням обласного тубдиспансеру. Потягом 2021/2022 навчального року батько ОСОБА_1 сприяв участі дітей для навчання, привозив та забирав дітей із закладу освіти (а.с.16, т.1).

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 р. по справі «Савіни проти України» зазначається, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей.

Положеннями статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року по справі № 631/2406/15-ц.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

В судовому засіданні 11 червня 2025 року скаржниця ОСОБА_1 надала пояснення у справі, в яких категорично заперечила щодо ухилення від обов`язків по вихованню дітей, зазначила, що має бажання приймати участь у їх вихованні. На питання головуючого судді щодо її місця проживання, зазначила, що проживає із співмешканцем в його квартирі. На питання щодо наявності можливості забрати до себе дітей, зазначила, що не має такої можливості. На питання, де, в разі перебування батька на службі тривалий час чи перебування його на бойових завданнях, мають перебувати діти, зазначила, що їх можна віддати до дитячого будинку та про них має попіклуватися держава.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням та умисним ухиленням від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей.

Згідно з частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Широківської сільської ради (орган опіки та піклування) №160 від 07.11.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , доцільно позбавити батьківських прав по відношенню малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості зазначеного висновку колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вони зводяться виключно до незгоди скаржниці з викладеним в ньому твердженням.

Також, варто зазначити, що система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України "Про охорону дитинства").

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_5 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що коли вони мешкали всі разом, то мати вживала алкоголь та ображала його та сестру. Зараз спілкуватись з матір`ю категорично не бажає. Малолітня ОСОБА_6 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що коли вони мешкали всі разом, то мати вживала алкоголь та била її та брата, одного разу порізала батька ножем. Зараз спілкуватись з матір`ю категорично не бажає.

Таким чином, колегія суддів, виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами обставини, матеріали справи та надані скаржницею пояснення, дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правові підстави для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Позивач обґрунтував та довів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до дітей батьківських прав.

Твердження апеляційної скарги про наявність бажання у ОСОБА_1 виправити ситуацію з дітьми, здійснювати за ними догляд та турбуватися про них не знайшли свого підтвердження під час надання нею пояснень в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги про придбання для дітей речей, подарунків тощо, та направлення їх на адресу проживання дітей засобами Нової пошти не є доказом належного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків та не впливає на законність оскаржуваного рішення.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції позитивної оцінки відповідачки у повідомленні Новопетрівської філії Петропільського ліцею Запорізького району Запорізької області Широківської сільської ради за вих. № 01/05 від 23.01.2024, щодо того, що за період навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1 по 5 класи, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 1 клас у Новопетрівській філії Петропільського ліцею (на той час Новопетрівська гімназія Широківської сільської ради), ОСОБА_1 , мати дітей, відповідально ставилась до батьківських обов`язків, приділяла належну увагу вихованню сина та доньки, оскільки, як правильно встновив суд першої інстанції, інформація, що міститься в цьому повідомленні мала місце до 2021 року (а.с.180-зворот, т.1).

Інші доводи зводяться до цитувань норм законодавства та правових висновків Верховного Суду, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03).

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального законів.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення зустрічних позовних вимог та відмови в первісному позові про позбавлення батьківських прав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 січня 2025 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2025 року.

Головуючий

Судді: