Справа № 519/835/25
2/519/610/25
У Х В А Л А

19.06.2025 року м. Південне

Суддя Південного міського суду Одеської області Барановська З.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою.

Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 12.06.2025 подана позовна заява залишена без руху у зв`язку з недоліками, заявнику був наданий термін для усунення недоліків п`ять днів з моменту отримання ухвали.

Зазначена ухвала мотивована тим, що згідно з п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, серед іншого, місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи.

Таким чином, інформація позивача, викладена у позовній заяві, про зареєстроване місце проживання відповідача не знайшла свого підтвердження та в порушення вимог п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України, у позовній заяві, не зазначено адреси дійсного місця проживання відповідача.

Крім того, згідно з п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини, а згідно з ч.5 ст.177 цього Кодексу позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Але ж доказів того, що відповідач є громадянкою України позивачем не надані.

У суду виникають обґрунтовані сумніви щодо громадянства відповідача, оскільки вона ще у 1999 році виїхала до Німеччини на постійне місце проживання.

Також суд звертає увагу, що номер телефону, який належить відповідачу позивач зазначає у позові 734, при цьому номер +49 це міжнародний код для Німеччини.

Також суду не надано доказів домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.

Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, передбачає визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч.1-3 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Тобто, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України.

Суд роз`яснює, що підсудність справи за нормами ЦПК України за відсутності у подружжя дітей визначається за загальним правилом ч.1 ст.27 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

За ч.9 ст.28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами ЦПК України.

Вказана ухвала суду отримана представником позивача 13.06.2025.

17.06.2025 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків, згідно якої позивач зазначає, що він підтримує періодичне телефоне спілкування з відповідачем, яка мешкає в Німеччині, при цьому представник позивача не вказує чи відоме місце проживання відповідача в Німеччині чи ні. Представник позивача акцентує увагу суду, що з метою усунення недоліків суду надається копія свідоцтва про право власності, виданого Фондом комунального майна Южненської міської ради народних депутатів 24.02.1998, згідно якого відповідачу належить 1/4 частина кв. АДРЕСА_1 .

Однак, суд не можете прийняти вищевказану копію свідоцтва про право власності до розгляду, так як інформація, зазначена в даному свідоцтві станом на 24.02.1998, тобто більше 17 років тому не є актуальною на теперішній час.

Таким чином, вимоги вищевказаної ухвали Південного міського суду Одеської області від 12.06.2025 позивачем в наданий судом строк повністю не виконані.

Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що оскільки ні позивачем, ні його представником вимоги ухвали суду не виконані, не усунуто недоліки, тому дану позовну заяву необхідно повернути позивачу.

Керуючись ч. 3 ст. 185 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

Суддя Південного міського суду

Одеської області З. І. Барановська