Справа № 944/6468/24
Провадження №2/944/735/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові в порядку загального позовного провадження ци вільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Яворівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батька дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому просить виключити з графи «Відомості про батька дитини» Актового запису про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 83 від 19 квітня 2019 року, який складено Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, запис про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, як батька дитини ОСОБА_4 .

На обґрунтування позову зазначає, що 15 жовтня 2012 року він одружився з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Подружнє життя між ними не склалося і станом на дату подання позову на розгляді Яворівського районного суду Львівської області перебуває його позов до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі в них народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідач народила дочку ОСОБА_4 , про що Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області в Книзі реєстрації народжень 19 квітня 2019 року складено відповідний актовий запис № 83 та видано Свідоцтво про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 . Батьком дитини записаний він, оскільки на момент народження дитини вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. На даний час він дізнався, що не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , між ними відсутнє кровне споріднення. Позивач не згідний з тим, що він записаний як батько дитини ОСОБА_4 , оскільки на час її ймовірного зачаття він проживав окремо від відповідачки, а саме з січня 2018 року до березня 2019 року вони не бачилися та шлюбних (інтимних) відносин не підтримували. Крім цього, сама відповідачка визнає той факт, що він не є батьком ОСОБА_4 . На підставі вищевикладеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач ОСОБА_3 під час підготовного провадження визнала ту обставину, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 ,

В зв`язку з цим представник позивача ОСОБА_2 проси не розглядати його клопотання про призначення судової генетичної експертизи для вирішення цього питання.

Ухвалою від 22 січня 2025 року закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав просив позов задовольнити.

На обґрунтування позову, крім доводів, наведених у позовній заяві, вказав таке. Точно не бачився з відповідачкою в період з січня 2018 до серпня 2019 року, оскілки проживав деякий час за кордоном, деякий час у місті Львові, де працював. Можливо, бачилися один раз в цей період. Коли не був за кордоном, проживав з батьками у с. Тарновиця Яворівського району Львівської області. Розійшлись з відповідачкою в грудні 2017 року чи в січні 2018 року, точно не пригадує. 8-10 місяців після цього вони не бачились. З того часу до народження дитини у нього з відповідачкою були інтимні стосунки, але не пам`ятає коли та скільки разів, стверджував, що один раз точно. Пізніше вони вирішили спробувати налагодити стосунки, жити разом, відповідач запевняла, що припинить стосунки з чоловіком, якого вважала батьком дитини, якщо вони будуть разом. Не пригадує, чи відповідач казала йому, що він не є біологічним батьком дитини, оскільки в той час зловживав спиртними напоями. Вказав, що здогадувався, що він не є біологічним батьком дитини, але не хотів нічого перевіряти, з`ясовувати, оскільки хотів налагодити сімейне життя, для цього, зокрема, перестав вживати алкоголь. Зазначив, що з ОСОБА_7 у них були хороші стосунки, дитина вважала його батьком, він вважав її донькою. Вони проживали разом з квітня 2019 року до грудня 2024 року. З березня 2022 року до березня 2024 року він перебував на військовій службі, в тому числі на фронті. Зазначив, що кілька разів бачився з ОСОБА_7 після того, як в грудні 2024 роки вони розійшлися з відповідачкою, вона разом з іншими дітьми залишалась ночувати в нього. Вирішив оспорити батьківство, оскільки відповідач погано вчинила з ним, не хотіла зберегти сім`ю. Дитина не знає, що він оспорює батьківство. Вважає, що дана ситуація може травмувати дитину в майбутньому, але все одно наполягає на виключенні відомостей про нього з актового запису про народження дитини. Той факт, що він не є біологічним батьком дитину є остаточним та не оспорюється. Вказав, що коли відповідач прогнала його в листопаді 2024 року, він втратив емоційний зв`язок з дитиною, не відчуває себе батьком. Вважає, що в першу чергу обов`язком мами є забезпечити, щоб в дітей був батько, тому коли відповідач вигнала його, вона мала б розуміти наслідки. Позов подав для того, щоб відповідач подумала про те, щоб поновити подружні стосунки.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, наведених в позовній заяві.

Додатково зазначив, що на момент подання позовної заяви сторони ще перебували у шлюбі. Під час перебування в шлюбі відповідач народила трьох дітей. Відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позивач визнає своє батьківство. Щодо доньки ОСОБА_8 зазначив, що відомості про позивача як батька записані відповідно до ст. 122 Сімейного кодексу України, оскілки на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Вважає, що відомості про позивача, як батька дитини, слід виключити з актового запису про народження, оскільки на час народження дитини позивач не здогадувався, що він не є біологічним батьком. Остаточно впевнився в цьому він приблизно в жовтні - на початку листопада 2024 року, зі слів дружини. До цього часу не задавався цим питанням. Рішення щодо оспорювання батьківства прийняв, коли вони з відповідачкою остаточно розірвали стосунки і позивач подав заяву про розірвання шлюбу. З пояснень позивача, наданих як в судовому засіданні, так і йому при підготовці позову, вбачається, що позивач достеменно не пам`ятає, чи були в них з відповідачем інтимні стосунки в момент можливого зачаття дитини. Те, що він не є біологічним батьком дитини, усвідомив та переконався в листопаді 2024 року, коли вони розійшлися і відповідач чітко сказала йому про це.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування свого заперечення проти позову вказала таке. Вона з позивачем зареєструвала шлюб 15 жовтня 2012 року, на даний час у суді розглядається справа про розлучення. У шлюбі у них народилось троє дітей. Відповідач визнає, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_4 . Вказала, що на час народження дочки позивач також знав, що не є її біологічним батьком. З січня 2018 року до березня 2019 року вони не проживали разом, жодного разу не бачились, статевих стосунків у них не було. Зустрілись в березні 2019 року, коли вона була на 9-му місяці вагітності. Позивач сказав що буде батьком дитини, за умови, якщо вона не буде підтримувати жодних стосунків з біологічним батьком дитини. З березня 2019 року вони знову проживали разом. Позивач відвозив її до пологового будинку, забирав після народження доньки. Прожили вони разом з позивачем з народження дитини 1-2 місяці, припинили спільно проживати через зловживання алкоголем позивачем. На початку літа 2020 року вони знову почали проживати разом, до жовтня 2024 року. В жовтні 2024 року розійшлись і позивач подав позов про розірвання шлюбу. Вважає, що причиною подання даного позову є побоювання позивача, що вона подасть позов про стягнення аліментів на утримання трьох дітей, про що він неодноразово говорив їй. За час спільного проживання, стосунки з ОСОБА_7 у позивача були як у батька і дочки, вона вважала його своїм батьком і вважає на даний час. Вона не підтримувала жодних стосунків з біологічним батьком ОСОБА_8 , оскільки пообіцяла про це позивачу. Заперечує позовні вимоги, оскільки позивач повинен відповідати за свої вчинки, він обіцяв що буде батьком для доньки, а також з тих підстав, що не знає як пояснити дитині, що батько відмовився від неї. Переконана, що це сильно травмує її. Дитина дізнається про це, але вже у свідомому віці Вказала, що не вимагає від позивача матеріального забезпечення дітей, не буде подавати позову про стягнення аліментів на їх утримання..

У судове засідання представник третьої особи Яворівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не прибув, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення та оцінивши доводи сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Суд встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 15 жовтня 2012 року, у Виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області, актовий запис про шлюб № 140, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 02 червня 2020 року., що підтверджується Актовим записом про шлюб, сформованим в застосунку ДІЯ.

За час перебування сторін у шлюбі народились троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 29 липня 2014 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 11 лютого 2013 року Терновицькою сільською радою Яворівського району Львівської області; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19 квітня 2019 року Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області.

В розділі батьки у всіх зазначених свідоцтвах про народження вказано: батько ОСОБА_1 , мама ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач ОСОБА_3 дану обставину, а саме, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , визнає.

Згідно з ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Також суд вважає, що визначення відповідачем даної обставини не порушує інтересів дитини, зважаючи на невизнання нею позову та заперечення проти виключення відомостей про позивача як про батька дитини.

У п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України», заява № 31111/04, Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (ч. 1 ст. 2 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У ст. 7 Сімейного кодексу України закріплено, що загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

За вимогами ст. 121 Сімейного кодексу України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У ст. 122 Сімейного кодексу України визначено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. Подружжя, а також жінка та чоловік, шлюб між якими припинено, у разі народження дитини до спливу десяти місяців після припинення їх шлюбу, мають право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про невизнання чоловіка (колишнього чоловіка) батьком дитини. Така вимога може бути задоволена лише у разі подання іншою особою та матір`ю дитини заяви про визнання батьківства. Якщо дитина народилася до спливу десяти місяців від дня припинення шлюбу внаслідок смерті чоловіка, походження дитини від батька може бути визначене за спільною заявою матері та чоловіка, який вважає себе батьком.

У ч. ч. 1, 2, 5 ст. 136 Сімейного кодексу України визначено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

Суд наголошує, що зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини.

Вважається, що під час прийняття рішення про «оформлення» свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається.

Водночас, законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо).

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 940/919/22, від 10 січня 2024 року у справі № 332/1618/22.

Також Верховний Суд в постанові від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 вказав, що під час вирішення справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

Як зазначено вище, за приписами ч. 5 ст. 136 Сімейного кодексу України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Відповідно, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України саме на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.

Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 127/25686/17, від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21.

За правилами ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначивши про такі обставини у своїй заяві та про докази, які їх підтверджують і до заяви додати ці докази.

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 183/2690/21, від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що Сімейний кодекс України не визначає будь-яких особливостей предмету доказування у такій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Як описано вище, суд встановив, що ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області складено Актовий запис про народження № 83 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .

В актовому записі в розділі «Відомості про батька дитини» вказано ОСОБА_1 .

Відомості про батька були внесені відповідно до ст. 122 Сімейного кодексу України, оскільки на час народження дитини ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Також як зазначено вище, відповідач ОСОБА_3 визнає обставину що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_4 , а тому в силу вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України ця обставина не потребує доказування іншими доказами.

Отже, під час розгляду справи необхідно встановити, чи особа, яка оспорює батьківство - ОСОБА_1 , знала в момент реєстрації народження ОСОБА_4 , що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що судове провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується приватного життя чоловіка, гарантованого ст. 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.

У справах цієї категорії має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами.

Необхідно приділяти особливу увагу інтересам дитини, ретельно вивчати у справедливій процедурі чи оспорювання батьківства не суперечить інтересам дитини.

Крім того, законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

Верховний Суд в постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 172/125/19 наголосив, що оскільки у спорах про виключення з актових записів відомостей про батьківство зачіпаються права не лише сторін спору, а й дитини, то відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Отже, під час вирішення справ про оспорювання батьківства слід керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

Враховуючи описані вище обставин, доками, пояснення сторін, суд дійшов висновку про те, що будь-яких переконливих доказів на підтвердження того, що на момент реєстрації дитини він не знав, що не є її біологічним батьком, позивач ОСОБА_1 не надано.

Навпаки, як описано вище, в позовній заяві вказано, що на час ймовірного зачаття дитини він проживав окремо від відповідачки, а саме з січня 2018 року до березня 2019 року вони не бачилися та шлюбних (інтимних) відносин не підтримували.

В судовому засіданні позивач чітко підтвердив, що після того, як вони розійшлись з відповідачкою в грудні 2017 року чи в січні 2018 року, точно не пригадує, 8-10 місяців після цього вони не бачились, а також вказав, що здогадувався, що він не є біологічним батьком дитини, але не хотів нічого перевіряти, з`ясовувати, оскільки хотів налагодити сімейне життя.

Крім того, позивач підтвердив, що вони проживали разом з відповідачкою і дітьми з квітня 2019 року до грудня 2024 року (з березня 2022 року до березня 2024 року він перебував на військовій службі, в тому числі на фронті), підтверджував своє батьківство та ставився до дитини, як до рідної, утримував та виховував дитину протягом усього цього часу, у них були хороші стосунки, дитина вважала його батьком, він вважав її донькою, а оспорювати своє батьківство став лише в листопаді 2024 року, коли, як вказав сам позивач, вони припинили стосунків з відповідачкою, а також позов подав для того, щоб відповідач подумала про те, щоб поновити подружні стосунки.

Також суд враховує пояснення відповідача, яка вказала, що в березні 2019 року сторони почали жити разом, на той момент вона була на 9-му місяці вагітності, з чого можна зробити висновок, що позивач знав про той факт, що він не є біологічним батьком дитини.

При цьому, ОСОБА_1 не посилався на наявність примусу, насильства чи будь-яких інших обставин, які б не залежали або суперечили його волі, щодо визнання себе батьком дитини ОСОБА_4 .

Доводи позивача про те, що в період з січня 2018 до серпня 2019 року вони бачилися один раз і в цей період у нього з відповідачкою один раз точно були інтимні стосунки, що він не пригадує, чи відповідачка казала йому, що він не є біологічним батьком дитини і що він здогадувався, що не є біологічним батьком дитини, але не був до кінця впевненим у цьому, суд оцінює критично і відхиляє, оскільки, по-перше, такі доводи не підтверджені жодними доказами, по-друге, є суперечливими і непослідовними, по-третє, спростовуються доводами, наведеними ним же в позовній заяві та іншими доводами самого позивача, наданими в судовому засіданні, зокрема, що коли відповідач прогнала його в листопаді 2024 року, він втратив емоційний зв`язок з дитиною, не відчуває себе батьком і що позов подав для того, щоб відповідач подумала про те, щоб поновити подружні стосунки.

Також суд вважає, що задоволення позову суперечитиме якнайкращім інтересам дитини ОСОБА_4 , дана обставина безумовно буде травматичною для психічного та психологічного стану малолітньої дитини, оскільки вона з народження проживала з позивачем, якого понад шість років вважала і до цього часу вважає своїм батьком, а він її вважав донькою, який виховував її як рідну дитину при обізнаності відсутності кровного споріднення, разом з іншими двома дітьми.

Крім того, суд зазначає, що ЄСПЛ визнає існування сімейного життя з урахуванням біологічного та фактичного сімейного зв`язку. Існують випадки, коли наявність «сімейного життя» встановлювалася навіть попри відсутність біологічного споріднення. Наприклад у тих випадках, коли відсутність біологічного зв`язку встановлювалася після тривалого фактичного контакту батьків і дітей. Тривалість стосунків з дитиною є ключовим фактором у визнанні ЄСПЛ наявності сімейного життя.

Так, у справі «Wagner and J.M. W.L. v. Luxembourg» співжиття тривало більше десяти років; у справі «Nazarenko v. RF», в якій одружений чоловік взяв на себе батьківські обов`язки до того, як дізнався, що він не є біологічним батьком дитини, період, проведений разом, тривав більше п`яти років.

Також поняття сімейного життя є автономним («Marckx v. Belgium»). Відповідь на питання, існує чи ні «сімейне життя», залежить переважно від факту реального існування у дійсності тісних особистих зв`язків («Paradiso і Campanelli v. Italia»).

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що врахування інтересів дитини може і має здійснюватися винятково в тому випадку, коли встановлені ознаки сімейного життя. За умови відсутності таких критеріїв особа, яка оспорює батьківство, має право на відповідний захист своїх прав.

Отже, враховуючи тривалість стосунків ОСОБА_1 з дитиною, період яких становив понад 5 років, є підстави для висновку про наявність de facto сімейного життя між дитиною і позивачем.

Аналогічні висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 216/3526/16-ц.

Враховуючи наведені вище обставини, встановлені судом, пояснення сторін у справі, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, наведену практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, якнайкращі інтереси дитини, необхідність дотримання балансу між інтересами дитини та позивача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 206, 258-259, 263-265, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України,

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 04 червня 2025 рокеу.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Яворівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Яворівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , юридична адреса: 81000, Львівська область, Яворівський район, м. Яворів, вул. Львівська, 2.

Суддя Д.Б. Поворозник