Справа № 444/4472/24
Провадження № 2/444/305/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

12 червня 2025 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області у складі:

головуючий суддя Олещук М. М.

секретар судового засідання Будзан Н.В.,

з участю представника позивача - адвоката Андрусяк І.В.,

представника відповідача - адвоката Галань В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовує тим, що вона обіймала посаду завідувача канцелярії філії «Рава-Руська лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 07.11.2023 року її ознайомлено з попередженням про вивільнення, яке обґрунтоване тим, що генеральним директором ДП «Ліси України» 02.11.2023 року затверджено штатний розпис, а також структуру і штатну чисельність філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» на 2024 рік, у зв`язку із змінами в структурі та штатній чисельності філії, посада, яку вона обіймаю (завідувача канцелярії) підлягає скороченню.

Враховуючи наведене, позивачку попереджено про наступне звільнення згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 08.01.2024 року або в наступний день після закінчення листка непрацездатності чи перебування працівника у відпустці.

Додатково у даному попередженні про вивільнення, позивачці у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України запропоновано переведення на вакантну посаду - провідний юрисконсульт філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».

07.11.2023 року на згадуваному попередженні про вивільнення позивачкою надана згода на переведення на запропоновану вакантну посаду, про що свідчить відповідно її підпис.

З 02.01.2024 року по 11.01.2024 року позивачка перебувала у щорічній відпустці.

Прибувши на роботу 12.01.2024 року позивачка не змога увійти у свій робочий комп`ютер, оскільки пароль був змінений. У зв`язку з цим, 13.01.2024 року нею була подана заява директору філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» Вадиму Сороці з проханням надання їй одноразового доступу до свого робочого комп`ютеру, оскільки там міститься її персональна інформація.

13.01.2024 року позивачку ознайомлено з наказом директора філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» Вадима Сороки «Про звільнення ОСОБА_2 » №23-к відповідно до якого, її звільнено з займаної посади завідувача канцелярії 13.01.2024 року у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Належить зазначити, що в даному наказі про звільнення зазначено звільнити « ОСОБА_3 », замість « ОСОБА_4 ».

Позивачка в позові посилається на те, що їй було запропоновано посаду, на яку вона надала свою добровільну згоду, мала надії на переведення, проте, з незрозумілих для неї причин, в порушення процедури вивільнення працівників, її було звільнено із займаної посади.

Додатково з оскаржуваного наказу та попередження про вивільнення не вбачалось чи досліджувалось питання переважного права позивачки на залишенні на роботі, як це передбачено ст. 42 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зроблено висновок, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Матеріали справи не містять доказів дотримання підприємством вимог ч.2 ст. 40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а саме відсутні докази пропозицій іншої роботи, враховуючи, що вказане є не правом, а обов`язком відповідача як гарантія для працівника при скорочення чисельності. Підприємство вважалось би таким, що належно виконало вимоги вказаних статей, якщо би були наявні належні докази пропозицій позивачці іншої посади або її відмови від отриманих пропозицій. Враховуючи, що позивачка надала згоду на одну посаду, яка їй була запропонована, однак відповідач не здійснив її переведення, у зв`язку з чим відповідачем порушено процедуру вивільнення працівника.

З огляду на наведене вище, позивачка просить визнати протиправним та скасувати наказ Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» від 13.01.2024 року №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновити її на посаді завідувача канцелярії Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» з 14.01.2024 року. Також позивачка просить стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в інтересах якого діє Філії «Рава-Руське лісове господарство» в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також, представником позивачки ОСОБА_1 адвокатом Андрусяк І.В. подано клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви, в якому зазначено, що 13.01.2024 року позивачку було ознайомлено із наказом директора філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» про її звільнення у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 11.03.2024 року позивачкою подано позовну заяву про поновлення на роботі (справа №444/1018/24). 01.08.2024 року представником позивачки подано апеляційну скаргу на рішення Жовківського районного суду Львівської області. 22.10.2024 року Львівським апеляційним судом прийнято постанову про часткове задоволення апеляційної скарги та відмову у позові у зв`язку з неналежним відповідачем у справі. В клопотанні представником позивачки вказано, що судом першої інстанції не було залучено ДП «Ліси України» в якості співвідповідача у справі, а також наявна багаточисельна практика судових спорів, в яких філія «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» є одноособовим відповідачем, призвели до допущення розгляду справи за участю неналежного відповідача. Стороною позивача подано позовну заяву до належного відповідача. Також зазначено, що позовну заяву подано у встановлений законом строк. В клопотанні вказано, що перебіг позовної давності було зупинено, і строк розпочав свій відлік з дня прийняття постанови Львівським апеляційним судом. Представник позивачки просить поновити ОСОБА_1 пропущений строк для подання позовної заяви.

Ухвалою судді Жовківського районного суду Львівської області від 18.11.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 12 грудня 2024 року об 09 год. 30 хв.

29.11.2024 року до суду поступив відзив на позовну заяву поданий представником Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Галань В.М. У відзиві представник зазначає, що позов є безпідставним та необґрунтованим та просить суд у його задоволенні відмовити, зважаючи на наступне. Перш за все, позивачка вказує у позовній заяві двох відповідачів: ДСГП «Ліси України» та Філію «Рава-Руське лісове господарство». В даному випадку Філія не може бути відповідачем у суді, оскільки вона не має статусу юридичної особи, відтак, провадження у цій справі в частині позовних вимог до Філії підлягає закриттю. Крім цього, у позовній заяві позивачка вказує, що їй не було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, однак не надає жодного доказу на підтвердження того, що такі вакантні посади були наявні на момент попередження її про звільнення та безпосередньо на день звільнення. Що стосується раніше запропонованої позивачці посади провідного юрисконсульта, то дійсно, разом з попередженням про вивільнення їй була запропонована посада провідного юрисконсульта Філії «Рава-Руське лісове господарство» - бо це була єдина вакантна на той час посада це єдина причина того, що їй було запропоновано цю посаду. Однак, згодом відповідачем було з`ясовано, що у позивачки немає вищої юридичної освіти, що є необхідною умовою для зайняття посади провідного юрисконсульта. Ще одною вимогою для кандидата на цю посаду є досвід роботи в галузі права не менше 3 роки. Відтак, коли було вивчено особову справу ОСОБА_1 , то було виявлено, що там взагалі немає документа про її освіту; сама вона також не надала диплома про вищу юридичну освіту (надала лише довідку, що навчається на 4 курсі юридичного факультету ВНЗ, тобто вищої освіти не має). Крім цього, ознайомившись з її трудовою книжкою, було виявлено, що юридичного стажу у неї також немає (та й не може бути, зважаючи на відсутність вищої юридичної освіти). Тому пропозиція їй цієї посади втратила чинність через неможливість її реалізації. Проте в цьому не було жодних порушень вимог законодавства ситуація виникла з описаних вище об`єктивних причин. Позивачка не надає жодного доказу на підтвердження того, що на момент її звільнення існували інші вакантні посади, на які вона могла б претендувати і яким вона відповідала. Проаналізувавши освіту позивачки, її кваліфікацію і досвід роботи, роботодавець дійшов до висновку про відсутність вакантних посад, на які позивачка може претендувати. Позивачка вказує, що «матеріали справи не містять доказів дотримання підприємством вимог ч.2 ст.40 та ч.3 т.49-2 КЗпП України, а саме відсутні докази пропозиції іншої роботи, враховуючи, що вказане є не правом, а обов`язком відповідача як гарантія для працівника при скороченні чисельності». З приводу цього твердження представник відповідача звертає увагу на вимоги ст.81 ЦПК України та зазначає, що в даній ситуації не відповідач має надати докази того, що позивачці пропонувалися інші посади, а позивачка, котра цим обґрунтовує свій позов, повинна надати докази того, що такі вакантні посади, на які вона могла претендувати, були наявні у відповідача, однак він їй цих посад не запропонував. Тобто, позивачка жодним доказом не доводить наявність порушень відповідачем вимог ст.ст.40 та 49-2 КЗпП України. Також, позивачка не вказує, яке саме переважне право на залишення на роботі у неї було, оскільки жодного переважного права вона і не мала, але позивачка заявляє, що воно не враховано. Представник відповідача вказує, що наказом з 01.01.2024р. виключено (виведено) з штатного розпису філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» посаду завідувача канцелярії. Це є додатковим підтвердженням того, що звільнення відповідачки відбулося у відповідності з чинним законодавством.

Щодо строків позовної давності у цій справі, представник відповідача звертає увагу на те, що це друге звернення позивачки до суду з позовною заявою про поновлення її на роботі по цьому самому випадку звільнення (наказ про звільнення №23-к від 13.01.2024р.) і в обох випадках позивачка звертається з позовними заявами з пропуском строків позовної давності. Позивачка була ознайомлена з наказом про її звільнення в день його видання - 13.01.2024р., про що свідчить її власноручний підпис на наказі з проставленням дати 13.01.2024р. В той же час первинна позовна заява, судячи з відмітки канцелярії суду на першій сторінці позовної заяви, подана 11.03.2024р. та зареєстрована за вхідним номером 2714. Відповідно, при подачі першого позову позивачка пропустила встановлений ст.233 КЗпП України місячний строк на звернення до суду з позовом.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області у справі №466/1018/24 від 04.07.2024р. у задоволенні її позовної заяви було відмовлено внаслідок її безпідставності та необґрунтованості. Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала на нього апеляційну скаргу. Постановою Львівського апеляційного суду у цій справі від 21.10.2024р. рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено позивачці у задоволенні її позову до філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». Зараз позивачка повторно звернулася до суду з цим позовом про поновлення її на роботі, при цьому цей позов подано нею 24 жовтня 2024 року, а з наказом про звільнення вона ознайомилася 13.01.2024р. Відтак, позивачкою пропущено встановлений законом місячний термін позовної давності. У клопотанні позивачка зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи №444/1018/24 не було залучено ДП «Ліси України» в якості співвідповідача в справі, та у зв`язку з наявною багаточисельною практикою судових спорів, в яких філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» є одноособовим відповідачем, таке призвело до допущення розгляду справи за участю неналежного відповідача. З цього приводу представник відповідача зазначає, що багаточисельність судових спорів не має жодного відношення до вимог Цивільного процесуального кодексу України згідно з якими визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача, а суд не має права з власної ініціативи залучати відповідачів чи співвідповідачів. Таке посилання позивачки не може бути причиною поважності пропуску строків позовної давності. Далі, позивачка вказує у клопотанні, що «з моменту подання відповідної заяви (очевидно йдеться про першу позовну заяву) вважаємо, що вищевказаний перебіг позовної давності було зупинено». Відповідач категорично не погоджується з цим твердженням, оскільки воно є безпідставним та необґрунтованим. По-перше, перелік підстав зупинення перебігу строків позовної давності наведений у ст.263 ЦК України, і такої підстави зупинення перебігу строків, як подання подову, там не передбачено. По-друге, подання позову не зупиняє, а перериває перебіг строків позовної давності (ст.264 ЦК України). Відповідач повідомляє (робить заяву) про застосування судом наслідків пропуску позивачкою строків позовної давності для звернення до суду з цією позовною заявою. Відтак, якщо суд вважатиме позовну заяву підставною та обґрунтованою, відповідач просить відмовити у задоволенні позову внаслідок пропуску позивачкою строків позовної давності для звернення до суду.

Представник відповідача просить у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та Філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 03 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів Галань В.М. про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача «Філія «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства Ліси України».

03 лютого 2025 року ухвалою Жовківського районного суду Львівської області закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Андрусяк І.В. в судовому засіданні зазначив, що майже одразу після звільнення позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі, але судом першої інстанції їй відмовлено в задоволенні позову. Це рішення було скасовано судом апеляційної інстанції та відмовлено в позові з підстав подання позову до філії, а не до державного підприємства, а тому позивачка звернулася ще раз з даним позовом, в якому вказала двох відповідачів: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" та Філію "Рава-Руське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України". Фактично, визначений ст. 233 КЗпП України строк на звернення до суду, позивачкою не пропущено, однак, через необхідність повторного звернення до суду позивачкою було подано клопотання про поновлення пропущеного строку. Представник зазначає, що наказ про звільнення позивачки суперечить вимогам чинного законодавства. Так, позивачці була запропонована посада юрисконсульта, і вона надала свою згоду на цю вакансію. Однак, вийшовши на роботу, позивачку було звільнено. Представник зазначив, що підтримує позов з наведених у ньому підстав та просить такий задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Галань В.М. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Зазначив, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а також поданий з пропущенням строків позовної давності. Зазначає, що позивачці була запропонована єдина вакантна посада, яка пов`язана з роботою позивачки і яку можна було їй запропонувати. Така посада їй запропонована вчасно разом із попередженням про звільнення. Однак, у позивачки не було вищої освіти, щоб займати посаду юрисконсульта. Інших посад, на які б могла претендувати позивачка не було. Представник відповідача стверджує, що позивачка ознайомилася з наказом про її звільнення 13.01.2024 року, та звернувшись вперше з позовом до суду пропустила визначений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду. Однак, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову не через пропущення строку, а по суті позовних вимог. Скасування рішення районного суду Львівським апеляційним судом не є підставою, яка зупиняє строк позовної давності. Представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, однак, якщо суд прийде до протилежного висновку, то представник просить відмовити у задоволенні позов у зв`язку з пропуском строку.

Також представник відповідача підтримав доводи наведені ним у відзиві на позов, та просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача адвоката Андрусяк І.В., представника відповідача адвоката Галань В.М., дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши клопотання відповідача про застосування строку позовної давності суд дійшов наступного висновку.

Звертаючись до Жовківського районного суду Львівської області з даним позовом представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Андрусяк І.В. просив визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з позовом та поновити такий строк звернення до суду.

Представник відповідача Галань В.М. щодо поновлення строку на звернення до суду заперечив.

Як встановлено судом із поданого представником позивачки до суду клопотання про поновлення строку (арк.спр. 13), 13.01.2024 року позивачку було ознайомлено із наказом директора філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» про її звільнення у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В клопотанні представником позивачки зазначено, що 11.03.2024 року позивачкою подано позовну заяву про поновлення на роботі (справа №444/1018/24).

Відповідно до ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року (справа №444/1018/24) задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_5 представника ОСОБА_1 , рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 липня 2024 року скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до «Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яка не є юридичною особою, що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову до Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ): як такого, що пред`явлений не до юридичної особи (арк. спр. 83-84).

Позов ОСОБА_1 , який на даний час розглядається судом, був сформований в системі «Електронний суд» 24.10.2024 року та зареєстрований в Жовківському районному суді Львівської області 25.10.2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Згідно з ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

13.01.2024 року винесено оскаржений наказ №23-К "Про звільнення ОСОБА_2 ".

На вказаному вище наказі позивачкою зазначено «Не погоджуюся буду оскаржувати в судовому порядку 13.01.2024р.».

Однак, у зазначеній в наказі графі про те, що ОСОБА_6 з наказом ознайомлена, підпис останньої відсутній, а також відсутня дата про ознайомлення з наказом. Крім того, у ст. 233 КЗпП України вказано, що місячний строк на звернення до суду починає відлік з дня вручення копії наказу про звільнення. Докази про те, що такий наказ був вручений позивачці саме 13.01.2024 року чи докази про те, що такий наказ позивачці вручався і вона відмовилася від його вручення, в матеріалах справи відсутні.

Суд, проаналізувавши факт звернення позивачки ОСОБА_7 до суду з позовом вперше, тривалість розгляду справи №444/1018/24 в суді першої та апеляційної інстанції, на яку позивачка об`єктивно не могла вплинути, поведінку позивачки після ухвалення постанови Львівським апеляційним судом про відмову у позові з у зв`язку із пред`явленням такого до філії, яка не є юридичною особою, відсутністю доказів про вручення позивачці копії наказу про її звільнення, вважає, що в своїй сукупності ці обставини в рамках спірних правовідносин не свідчать про пропуск позивачкою строку звернення до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено наступні обставини.

13.01.2024 року директором Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Вадимом Сорока видано наказ №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 » (арк. спр. 8, 102).

Згідно з Наказом №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 », 13.01.2024 року звільнено ОСОБА_8 завідувача канцелярії у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, п. 1 статті 40 КЗпП України. Підставами вказано: 1. Наказ №180/21.23 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023 року; 2. Попередження про вивільнення ОСОБА_1 від 07.11.2023 р.

Відповідно до наказу №180/21.23 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023 року, який виданий директором Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ОСОБА_9 , у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці підприємства, що спричинені оптимізацією діяльності, змінами в штатному розписі, та приведенням уніфікації штатного розпису філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України», зі штатного розпису філії виключено (виведено) з 01.01.2024 року ряд посад, зокрема, і посаду завідувача канцелярії (арк. спр. 98).

У вказаному вище наказі «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023 року, у пункті 2.1. зазначено: запропонувати всім працівникам, посади яких скорочуються, за наявності відповідної освіти, переведення за їхньою згодою на вакантні посади; у разі відмови від переведення або відсутності вакансій підготувати документи для їх звільнення згідно із пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

У попередженні про вивільнення (арк. спр. 101), з яким ОСОБА_1 ознайомлена 07.11.2023 року, зазначено, що у зв`язку із змінами в структурі та штатній чисельності філії, її посада підлягає скороченню, а тому, її попереджено про наступне звільнення згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 08.01.2024 року, або в наступний день після закінчення листка непрацездатності чи перебування у відпустці. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України запропоновано ОСОБА_1 переведення на вакантну посаду: провідний юристконсульт філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України». Також просять у випадку відмови від запропонованої посади письмово повідомити до 18.12.2023 року.

У вказаному вище попередженні зазначено, що позивачка ОСОБА_1 погодилася з переведенням на запропоновану посаду 07.11.2023 року, про що свідчить її підпис на попередженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Сторони не заперечують того, що позивачці ОСОБА_1 для переведення була запропонована посада провідного юристконсульта.

Із адресованого 13.01.2024 року позивачкою ОСОБА_1 письмового звернення директору філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» Вадиму Сороці встановлено, що з 02.01.2024 р. по 11.01.2024р. ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці, прийшовши на роботу 12.01.2024 р. після відпустки, вона з`ясувала, що невідомі їй особи замінили пароль до комп`ютера, на якому вона виконувала свої трудові обов`язки, нового паролю їй не повідомили. Разом з ти її повідомили, що вона звільнена з 13.01.2024 року (арк. спр. 100).

Представник відповідача адвокат Галань В.М. в судовому засіданні ствердив, що позивачці була запропонована вакантна посада, яка пов`язана із її роботою та яку можна було запропонувати позивачці, і на цей час це була єдина вакантна посада. Така посада позивачці запропонована вчасно разом із попередженням про звільнення. Однак, оскільки у позивачки не було вищої освіти, щоб займати посаду юрисконсульта, вона не могла бути переведена на цю посаду.

Представник позивачки адвокат Андрусяк І.В. в судовому засіданні підтвердив, що позивачці 07.11.2023 року була запропонована посада юристконсульта, і вона надала свою згоду на цю вакансію, однак, вийшовши на роботу, позивачку було звільнено.

Зважаючи на викладені сторонами твердження в письмових заявах по суті справи, а також наведені в судовому засіданні представниками сторін доводи та міркування, суд враховує наступне.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штат працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

Так, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У судовому засіданні сторонами не заперечувалось те, що позивачці була запропонована вакантна посада провідного юристконсульта і вона дала згоду на переведення на цю посаду 07.11.2023 року.

Представником відповідача у відзиві зазначено, що коли було вивчено особову справу ОСОБА_1 , то було виявлено, що там взагалі немає документа про її освіту; сама вона також не надала диплома про вищу юридичну освіту (надала лише довідку, що навчається на 4 курсі юридичного факультету ВНЗ, тобто вищої освіти не має). Крім цього, ознайомившись з її трудовою книжкою, було виявлено, що юридичного стажу у неї також немає (та й не може бути, зважаючи на відсутність вищої юридичної освіти). Тому пропозиція їй цієї посади втратила чинність через неможливість її реалізації.

Представником відповідача в судовому засіданні підтверджено, що позивачці була запропонована лише одна вакантна посада юристконсульта, на яку позивачка дала згоду, а тому відповідачем виконано належним чином вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Як встановлено судом позивачку було звільнено з посади завідувача канцелярії 13.01.2024 року.

Однак, після виявлення роботодавцем обставин щодо неможливості у зв`язку з неналежною освітою переведення позивачки на посаду провідного юрисконсульта, роботодавцем не вжито жодних заходів щодо повідомлення позивачки про такі обставини, та не запропоновано інших наявних вакантних посад, які б могла зайняти позивачка, з урахуванням її освіти.

Як встановлено з матеріалів справи, попереджаючи про звільнення, роботодавцем запропоновано позивачці переведення на вакантну посаду провідного юристконсульта та не вказано, що позивачка не може бути переведена на цю посаду у зв`язку з відсутністю в неї відповідної освіти.

Так, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивачку про наступне вивільнення, але не виконав належним чином обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, з урахуванням відповідної освіти позивачки, які існували на підприємстві чи які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців та існували на день звільнення позивачки.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 з посади у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, не виконав обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не запропонував всі вакантні посади (іншу роботу), які були наявні протягом періоду після попередження і до дня звільнення позивачки.

Підсумовуючи все вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З огляду на зазначені вище обставини справи, поведінку позивачки ОСОБА_1 , яке не може свідчити про зволікання оскарження нею наказу про її звільнення, оскільки від позивачки не залежав час розгляду справи про поновлення її на роботі, в тому числі і в суді апеляційної інстанції, суд вважає, що середній заробіток підлягає виплаті за весь час вимушеного прогулу.

У п. 32 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок).

Відповідно до п. 5 розд. ІV «Порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати» Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Відповідно до Розрахунку середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , середньоденна заробітна плата позивачки складає 1036 грн. 96 коп. (арк. спр. 49).

Таким чином, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 380 564 грн. 32 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2024 року по 12.06.2025 року включно, виходячи з розрахунку 1036,96 грн. х 367 днів = 380564,32 грн. з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Згідно з п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи, що позивачка при зверненні до суду 25.10.2024 року була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" від 13.01.2024 року №23-К "Про звільнення ОСОБА_2 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача канцелярії Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" з 14.01.2024 року.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в інтересах якого діє Філія "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2024 року до дня ухвалення рішення у справі в розмірі 380 564 грн. 32 коп.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в інтересах якого діє Філія "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в користь держави судовий збір в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок, який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або ухвалення постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", юридична адреса:01601, м.Київ, вул.Шота Руставелі, 9А, ;

Відповідач: Філія "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", юридична адреса: 80316 м.Рава-Руська, вул.В.Великого, 99, Львівського району Львівської області, .

Повне рішення суду складено 23.06.2025 року.

Суддя: Олещук М. М.