ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/9094/24 Номер провадження 22-ц/814/2102/25Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Лобов О.А., Триголов В.М.,

секретар Ванда А.М.,

з участю представника відповідача адвоката Панченко О.О., позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в її інтересах представником адвокатом Панченко Оленою Олександрівною,

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 лютого 2025 року, постановлене суддею Бугрієм В.М. (повний текст складено 07 березня 2024 року),

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту із квартири,

в с т а н о в и в:

27.08.2024 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому на праві власності.

В обґрунтування підстав позову вказав, що 05.03.2013 Полтавський районний суд визнав за ним, ОСОБА_1 , право власності на вказану квартиру.

У березні 2018 року він звернувся до Полтавського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя, а відповідачка звернулася із зустрічною позовною заявою до нього про поділ предметів (в натурі) домашнього та побутового вжитку та стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна сторін внаслідок розірвання шлюбу.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.02.2019 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

По рішенню судової колегії Полтавського апеляційного суду від 16.05.2019 позовна заява направлена для розгляду до Полтавського районного суду, за місцезнаходженням основної частини майна.

Ухвалою Полтавського районного суду від 24.01.2020 провадження у справі закрито. Однак, 10.06.2020 Полтавський апеляційний суд своєю постановою зазначену ухвалу районного суду скасував у частині закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна колишнього подружжя і справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, а ухвала районного суду в частині закриття провадження відносно квартири залишена без змін.

13.01.2021 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду виніс постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а постанову Полтавського апеляційного суду від 10.06.2020 залишив в силі.

Рішенням Полтавського районного суду від 02.10.2023 у задоволенні його позову відмовлено. Закрито провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна сторін внаслідок розірвання шлюбу в сумі 2 773 200,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за недоведеністю.

22.05.2024 Полтавський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу, подану в інтересах ОСОБА_2 адвокатом О. Панченко, залишив без задоволення, однак питання про зняття арешту з квартири апеляційний суд не вирішив, незважаючи на вимоги, які були вказані у апеляційній скарзі. Ухвалою від 17.07.2024 Полтавський апеляційний суд клопотання про зняття арешту залишив без задоволення, вказавши, що питання про скасування заходів забезпечення позову (скасування арешту на квартиру) має вирішувати суд першої інстанції.

У зв`язку з наявністю арешту на квартиру та майно, яке знаходиться в ній, він, позивач, тривалий час не може розпорядитися своєю власністю, тому в порядку статті 319 ЦК України звертається в суд з цим позовом за місцем знаходження спірного майна.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 28.02.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття арешту з квартири задоволено.

Скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. та витрати на правничу допомогу а розмірі 6 000,00 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження майном. Оскільки підстави на арешту квартири відпали, арешт підлягає скасуванню.

Із рішенням районного суду не погодилася відповідачка ОСОБА_2 , в інтересах якої адвокат Панченко О.О., подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та у задоволенні позову відмовити.

Вказуючи про судові рішення, винесені Полтавським районним судом та Полтавським апеляційним судом у цивільній справі №545/725/18, у якій і був накладений оскаржуваний позивачем ОСОБА_1 арешт, доводить, що саме у цій справі та саме Полтавським районним судом у порядку статті 158 ЦПК України повинно вирішуватися питання щодо скасування заходів забезпечення позову, а не шляхом окремого позову.

Звертає увагу, що цивільна справа №545/725/18 витребувана касаційним цивільним судом у складі Верховного суду із Полтавського районного суду у зв`язку з поданням Павленком А.І. касаційної скарги, про що останній знав, а тому районний суд не міг розглянути його клопотання про зняття арешту за відсутності справи.

Вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги статей 158, 263 ЦПК України, оскільки скасувати заходи забезпечення позву в даній ситуації можливо лише шляхом подання відповідного клопотання до Полтавського районного суду у справі №545/725/18. Для ініціювання такого провадження у суді учасник справи має підготувати вмотивоване клопотання.

Заперечує правомірність стягнення районним судом із відповідачки судових витрат в розмірі 6 000,00 грн. правничих витрат, оскільки участь адвоката Павленко О.А. у справі, в тому числі, у підготовці позивачу процесуальних документів не підтверджена.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02.04.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 07.04.2025.

24.04.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

30.04.2025 представник відповідача адвокат Панченко О.О. звернулася в суд із клопотанням про залишення відзиву без розгляду, яке задоволенню не підлягає, оскільки відзив подано позивачем у 15-ти денний строк від дня отримання ним копію ухвали апеляційного суду про відкриття провадження від 02.04.2025, що обраховується від 09.04.2025.

У суді апеляційної інстанції адвокат Панченко О.О., яка діє в інтересах відповідачки ОСОБА_2 , апеляційну скаргу підтримала, наполягаючи на її задоволенні.

Позивач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила такі обставини.

Із матеріалів справи убачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05.03.2013, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності./а.с.6, 16-19/

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05.02.2019 у справі №554/827/19 задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна у частках, виділених кожному з подружжя (ціна позову 8 668 840,00 грн.). Вжито заходи забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 ; встановлено заборону останньому вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження та передачу вказаної квартири третім особам у користування, передачу прав на вказану квартиру, а так само й передачу в іпотеку або як спосіб виконання будь-яких зобов`язань перед третіми особами./а.с.38-40/

Постановою Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020 (справа №545/1648/20) вжито заходи забезпечення зустрічного позову ОСОБА_2 (про поділ рухомого майна і стягнення грошової компенсації) шляхом накладення арешту на вказану квартиру та на рухоме майно, що знаходиться в даній квартирі./а.с.23-25/

Постановою Полтавського апеляційного суду від 08.05.2019 (справа №554/827/19) ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 05.02.2019 у частині вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом встановлення заборони ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження та передачу зазначеної квартири третім особам у користування, передачу прав на вказану квартиру, а так само й передачу в іпотеку або як спосіб виконання будь-яких зобов`язань перед третіми особами, - скасовано та постановлено в цій частині нову ухвалу, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 в цій частині відмовлено В іншій частині ухвалу Октябрського районного суду м.Полтави від 05.02.2019 залишено без змін.

Тобто, забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру зберігається.

У подальшому з позовною заявою ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна у частках, виділених кожному з колишнього подружжя в особисту приватну власність, та справа №554/827/19 була передана до Полтавського районного суду Полтавської області.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 27.09.2019 позови об`єднані в одне провадження з присвоєнням загального номера справи №545/725/18.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2023 (справа №545/725/18) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку майна бувшого подружжя відмовлено повністю за недоведеністю.

Закрито провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за різницю вартості майна сторін унаслідок розірвання шлюбу в сумі 2 773 200,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.05.2024 рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2023 залишено без змін.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.07.2024 заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позву залишено без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 28.08.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.10.2023 та постанову Полтавського апеляційного суду від 22.05.2024 та витребувано справу №545/725/18.

27.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м.Полтави (за місцем знаходження арештованого об`єкту нерухомості) із позовом до ОСОБА_2 про скасування арешту з квартири АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05.02.2019 та постановою Полтавського апеляційного суду від 04.11.2020. Позов мотивований тим, що наявність арешту на його квартиру перешкоджає йому розпоряджатися своєю власністю, тоді як ні Полтавський районний суд, який ухвалив рішення по суті спору, ні Полтавський апеляційний суд, залишивши це рішення без змін, не вирішили питання про зняття арешту з майна.

Задовольняючи цей позов та скасовуючи арешт, суд першої інстанції виходив із положень ст.ст.16, 316, 317, 391 ЦК України та відсутності підстав для збереження раніше накладеного судом арешту на квартиру позивача.

Колегія суддів із такими висновками районного суду не погоджується, оскільки вони постановлені з порушенням норм процесуального права, які регламентують питання скасування заходів забезпечення позову.

Скасування заходів забезпечення позову регламентовані статтею 158 ЦПК України.

Згідно із частинами 1, 4, 9 статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову із власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановлюється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінилися обставини, що зумовили його застосування.

Тобто скасування заходів забезпечення прозову судом, який їх застосував, можливе, якщо відпали підстави, з якими закон пов`язує можливість застосування таких заходів або змінилися обставини, що зумовили його застосування.

Із матеріалів справи убачається, що арешт на квартиру позивача, про скасування якого він заявив, був накладений у межах розгляду справи №545/725/18, у якій прийнято рішення про відмову у позовних вимогах ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 із закриттям справи в частині її зустрічних вимог. Указане рішення після перегляду апеляційною інстанцією набрало чинності.

Викладене свідчить про наявність визначених статтею 158 ЦПК України підстав для скасування заходів забезпечення позову, про які просить позивач.

Однак позивач хибно витлумачив своє право заявити про скасування заходів забезпечення позову у справі шляхом звернення в суд з окремим позовом, що не відповідає положенням статті 158 ЦПК України. При цьому він не звернув увагу на зміст постанови Полтавського апеляційного суду від 17.07.2024, якою йому відмовлено у задоволенні заяви про скасування арешту з тих підстав, що питання скасування заходів забезпечення позову має вирішувати суд першої інстанції, який постановив рішення по справі.

Із огляду на викладене, апеляційна скаргу підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів ураховує наступне

За змістом частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи представництво інтересів відповідача в суді забезпечувалося адвокатом Панченко О.О. на підставі договорів про надання правничої допомоги №01-12/09/24 від 12.09.2024, №01-10/03/25 від 10.03.2025 від 10.03.2025, за умов яких гонорар адвоката в суді першої інстанції становить 10 000,00 грн.; в суді апеляційної інстанції 6 000,00 грн.

Факт виконання умов договорів підтверджено актами приймання-передачі наданої правової допомоги; квитанцією до прибуткового касового ордеру №27 від 12.03.2025 у розмірі 6 000,00 грн. (правничі витрати в суді апеляційної інстанції).

Таким чином, дослідивши умови договору про надання правничої (правової) допомоги та акти приймання-передачі виконаних робіт, а також враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у справі №904/4507/18 від 12.05.2020, за якої, хоча умови оплати адвокатських послуг є договірними, проте такі зобов`язання не є обов`язковими для суду у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Разом із цим апеляційний суд визнає наявними підстави для відшкодування правничих витрат, понесених відповідачем у судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 2 000,00 грн.,що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Доводів на спростування викладеного позивачем не наведено. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі статтею 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 453,44 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376 ч.1 п.4, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах представником- адвокатом Панченко Оленою Олександрівною задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 28 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про зняття арешту з квартири відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 453,44 грн. та 2 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, а всього 3 453,44 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.06.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді О.А. Лобов

В.М. Триголов