Провадження № 2/209/536/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд міста Кам`янського

в складі:головуючого- судді Корнєєвої І.В.

за участі секретаря Циганок А.С.

представника позивача адвоката Попова В.Г.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Співака О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності ,

ВСТАНОВИВ:

25 листопада 2024 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності.

26 листопада 2024 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Позов обґрунтовує тим, що 22 січня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області , актовий запис № 1.

Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01 квітня 2016 року батьками позивача в особі матері ОСОБА_3 на підставі письмового договору позики позивачу були надані у позику грошові кошти в сумі 262 000 грн. для придбання легкового автомобіля у приватну власність для власних потреб позивача ,які вона зобов`язалася повернути на вимогу за рахунок грошових коштів особистої приватної власності.

04 квітня 2016 року згідно договору купівлі продажу транспортного засобу № 2596/01/1241/2016, оформленого в Територіальному сервісному центрі 1241 регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області позивачем було придбано автомобіль марки Ford Fiesta номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,червоного кольору , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

15 лютого 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, рішення наболо законної сили.

29 травня 2024 року відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до позивача про поділ спільного майна - придбано автомобіль марки Ford Fiesta номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,червоного кольору , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, вимагаючи сплату на його користь частки вартості автомобіля у розмірі 143 790 грн..Таким чином відповідач вважає зазначений автомобіль спільним сумісним майном подружжя та не визнає особисту приватну власність позивача на нього. У цьому полягає суть порушеного права , за захистом якого позивач звертається до суду.

Позивач вважає, що автомобіль марки Ford Fiesta номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,червоного кольору , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, є її особистою приватною власністю , придбаний за кошти отримані позивачем особисто під купівлю автомобіля особисто для неї за договором позики, договір позики був укладений без згоди чоловіка та не створював ніяких зобов`язань майнового характеру відповідачу, договір купівлі- продажу автомобіля вчинявся позивачем без згоди відповідача, в сім`ї були відсутні грошові кошти на придбання автомобіля , у сім`ї для використання в інтересах сім`ї був наявний інший автомобіль, який був придбаний за спільні кошти .

Позивач просить визнати за позивачем право особистої приватної власності на автомобіль марки Ford Fiesta номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,червоного кольору , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 року цивільна справа було визначено склад суду головуюча суддя Корнєєва І.В.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності, прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначена справа до розгляду у підготовчому засіданні на 11.00 годину 23 січня 2025 року, роз`яснено право відповідачу надати відзив на позов, витребувано докази за заявою позивач з ГУ ДПС у Дніпропетровській області, ГУ ДПС у Запорізькій області.

08 січня 2025 року відповідач ОСОБА_1 надав відзив на позовну заяву ОСОБА_2 та клопотання про витребування у позивач, третіх осіб, представника третіх осіб оригіналів документів. У обгрунтування зазначив , що щодо змісту позовної заяви, зазначаємо, що вона є повністю необґрунтована, штучно сфабрикована та не підлягає задоволенню з наступних підстав:

1. Позивач не заперечує, що в провадженні Жовтневого районного суду Дніпропетровської області перебуває справа №201/6231/24 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Дана справа була відкрита ухвалою Жовтневого районного суду від 30.05.2024 року.

Тобто на момент відкриття провадження у справі №201/14797/24 справа №201/6231/24 перебуває у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська майже 7 місяців. За цей значний проміжок часу (7 місяців) Відповідачка ні у відзиві на позову заяву, ні шляхом подання зустрічної позовної заяви, ні будь-яким іншим способом не долучала до матеріалів справи №201/6231/24 договір позики від 01.04.2016 року та ЖОДНИМ чином не зазначала про його існування, оскільки ОСОБА_1 також до 23.12.2024 року не знав про існування даного Договору позики.

Наведене наводить сумніви щодо реальності даного договору, оскільки якби він був у ОСОБА_2 на момент відкриття провадження у справі №201/6231/24, то вона б першою заявою по суті спору долучила б його, щоб спростувати доводи ОСОБА_1 .

Втім, поява даного договору, як і даного позову вочевидь перед ухваленням рішення по справі №201/6231/24 знову ж таки створює сумніви у реальності даного договору.

2.Позивач не спростував презумпцію спільної сумісної власності У своїй позовній заяві позивачка не спростовує презумпцію спільної сумісної власності щодо оспорюваного автомобіля.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя.

Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17)

Відтак, Позивачка подала до суду позовну заяву про визнання автомобіля об`єктом права особистої приватної власності та в прохальний частині просить визнати саме автомобіль особистою приватною власністю.

З цього приводу висловився Верховний Суд у постанові КЦС від 24.11.2021 року у справі №712/11174/19-ц «У постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18).

З огляду на викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірне рухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу і за кошти, які отримані за договором позики, які використано в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними у рівних частинах.

При цьому відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.» Верховний Суд у постанові від 30.06.2021 року наголосив «приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судді ВС відзначили, що для укладення договору позики ( за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.»

Таким чином, нібито отримавши грошові кошти, та придбавши автомобіль, який використовувався в інтересах сім`ї, відповідач набув зобов`язання, а саме повернення боргу, у разі отримання вимоги, оскільки офіційного доходу мйого колишня дружина не мала та повернути борг одноособово не в змозі. Фактично, даний автомобіль купувався на спільні їх накопичення як сім`ї, жодних договорів позики, тощо на момент придбання автомобіля вони не укладали.

Разом з тим, на момент 2016 року, позивач та відповідач дружно жили як єдина родина, будували сімейний побут та вели сімейні відносини, оскільки у 2017 році в них появилася друга дитина в сім`ї. Малоймовірною є обставина, що на момент, коли в їх сім`ї все було добре, його колишня дружина взяла в борг кошти, про які він, як чоловік нічого не знав, оскільки необхідності в отриманні коштів в борг у них не було.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в шлюбі неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом та практика вирішення зазначеного питання є сталою. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю

Відтак, на позивача в даному випадку покладається підвищений тягар доказування, який вона вочевидь не виконала.

3.Даний договір є штучно сфабрикованим, а треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору є громадянами російської федерації.

Як вже зазначалось у розділі 1 відзиву на дану позовну заяву, даний договір позики (про який він, як чоловік не знав) з`явився при досить дивних обставинах. Разом з тим, батьки його колишньої дружини на теперішній час є громадянами російської федерації та ніяк не могли надавати відповіді на адвокатські запити та укладати договори про надання правової допомоги. Здійснивши пошук в публічному реєстрі підприємців російської федерації стала відома наступна інформація: ОСОБА_3 починаючи з 10.01.2023 року є зареєстрованим приватним підприємцем в російській федерації (відповідний витяг додається) ОСОБА_4 починаючи з 10.11.2023 року є зареєстрованим приватним підприємцем в російській федерації (відповідний витяг додається) Досить дивний збіг, враховуючи ПІБ батьків його колишньої дружини є досить рідкими та простий збіг є малоймовірним.

Наведене вкотре ставить під великий сумнів видуману конструкцію позивачки. Разом з тим, в позовній заяві чітко зазначено, що вказані особи уклали договір про надання правничої допомоги з адвокатом Рикуном Антоном Вадимовичем, відтак постає питання, яким чином громадянин росії поставив власноручний підпис на договорі про надання правової допомоги, чому український адвокат обслуговує громадян країни агресора, чим порушує правила адвокатської етики.

Також, на їх думку Суд не має враховувати відповідь на адвокатський запит від ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , оскільки дана відповідь була надіслана на електрону адресу адвоката, втім вона не підписана за допомогою ЕЦП , а тому дійсність даного документа не підтверджена як і копії документів наданих з відповіддю на адвокатський запит, у тому числі договору позики від 01.04.2016 року. Фактично, головний доказ, на якому будується позовна заява отриманий невідомим чином. Крім того, в позовній заяві зазначено, що оригінал договору позики знаходиться у третіх осіб. Проте другий примірник Договору позики має бути у Позивача та вона має надати його оригінал для огляду в Суді. Підсумовуючи вищевикладене, зазначають, що дана позовна заява є необґрунтованою, штучною, Позивач не спростував презумпцію спільності майна, договір позики є сфабрикованим та позовна заява не містить доказів передання коштів. Просять відмовити у задоволені позову відмовити в повному обсязі

10 січня 2025 року до суду надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзив, у якій позивач зазначила наступне .

07.01.2025 Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, за результатами ознайомлення з яким, Позивач вважає за необхідне надати відповідь на відзив нижченаведеного змісту.

1. Щодо існування договору позики яким Позивач аргументує свої позовні вимоги. Як вбачається зі змісту Договору позики від 01.04.2016, та стверджується у позовній заяві, Позивач ОСОБА_2 , отримала за ним грошові кошти для придбання легкового автомобіля, що є предметом спору, у особисту приватну власність, відтак, Відповідач не був стороною цього договору і на його підставі у Відповідача не виникало будь-яких зобов`язань перед кредиторами, відтак цілком логічно, що він міг і не знати про його наявність як письмового правочину на підставі якого були отримані кошти.

Однак, Відповідач зазначаючи у відзиві про доброзичливі стосунки у сім`ї в 2016 році, не міг не знати про джерело походження коштів на придбання спірного автомобіля, за відсутності спільних сумісних коштів . У іншому випадку, якщо Відповідач наполягає на тому, що джерелом придбання автомобіля були спільні сумісні кошти подружжя, то він має надати суду реальні докази які підтверджують їх наявність на той час, та зазначити про свою особисту участь у придбанні цього майна. Проте як вбачається зі змісту відзиву, Відповідач ухилився від доказування факту наявності та джерела походження коштів на придбання автомобіля, обмежившись твердженням про презумпцію права спільної сумісної власності . Відтак, твердження про незнання про наявність Договору позики не спростовує факту його наявності та факту отримання коштів на його підставі.

2. Щодо посилання Відповідача на правову позицію ВС у постанові від 24.11.2021 у справі №712/11174/19-ц Відповідач посилаючись на правову позицію ВС у постанові від 24.11.2021 у справі №712/11174/19-ц не звернув увагу, на зазначення судом у цій же постанові наступного: «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна . Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Змістом відзиву Відповідач не спростовує зазначене Позивачем джерело набуття спірного майна, тим самим визнає факт його придбання саме за вказані кошти. В той же час, згідно наведеної Відповідачем судової практики вбачається, що за умови якщо спільне сумісне майно набуте за кредитні кошти то і зобов`язання з повернення позики покладається на обох з подружжя. За таких умов, слід з`ясувати чи вважає Відповідач себе зобов`язаним з повернення 1/2 частини позики отриманої за договором від 01.04.2016 ?

3. Щодо інших заперечень Відповідача Спростовуючи твердження Відповідача про правовий статус батьків Позивача (Третіх осіб по справі), Позивач звертає увагу на наступне: Договір позики та передача грошових коштів на його підставі відбувалися 01.04.2016 року, в той час як з загальновідомих джерел вбачається що місто Мелітополь Запорізької області було тимчасово окуповане у лютому 2022 року. Батьки Позивача (Треті особи по справі), являлись та являються громадянами України, та не втратили цього статусу. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України , на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території (ч.1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Виходячи з вказаного, зазначаючи у відзиві про статус Третіх осіб, Відповідач мав на меті не спростування позовних вимог, а намагання безпідставно скомпрометувати їх, що по своїй суті не має жодного значення для вирішення даної справи.

Твердження Відповідача про неможливість надання правничої допомоги Третім особам адвокатом України спростовуються вимогами Конституції України - Стаття 59. Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Також слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 26.03.2024 р. у справі N 913/768/21, - Необґрунтованим є обмеження права особи на отримання професійної правничої допомоги з тих підстав, що місцезнаходження чи місце проживання останньої в умовах війни опинилося в окупації, особливо враховуючи динамічну зміну лінії фронту та переліку окупованих/ деокупованих територій. Чинне процесуальне законодавство не забороняє таким особам виступати як позивачами, так і відповідачами в суді, тобто визнає їх процесуальну правоздатність. Таким чином, правова допомога Третім особам надається на законних підставах та не може бути обмежена жодним чином.

Підсумовуючи усе вищенаведене, Позивач вважає, що зміст відзиву та наданих до нього доказів не спростовують доводи викладені у позовній заяві та наданих Позивачем доказів, так як не дають чіткої та доведеної позиції Відповідача про джерело придбання спірного автомобіля та його особисту участь у його придбанні. На підставі викладеного прошу суд: задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

13 січня з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на адресу суду надійшли запитувані відомості відносно відповідача ОСОБА_1 про джерела/ суми нарахованого доходу за період з 1 кварталу 2011 року по 2 квартал 2016 року.

13 січня з ГУ ДПС у Запорізькій області на адресу суду надійшли запитувані відомості відносно третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про джерела/ суми нарахованого доходу за період з 2010 року по 1 квартал 2016 року.

16 січня 2025 року до суду надійшла заява адвоката Рикуна А.В. про залучення його як представника третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до участі у справі.

22 січня 2025 року від представника позивача адвоката Попова В.Г. надійшла заява про відкладення проведення підготовчого засідання у зв`язку з участю адвоката у іншій справі, продовжити строк проведення підготовчого засідання на тридцять днів , перевести в електронну форму витребувані судом письмові докази.

22 січня 2025 року від представника третіх осіб адвоката Рикуна А.В. надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку зі вступом третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до участі у справі, про залучення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до участі у справі у якості третіх осіб, про допуск до участі у справі представника третіх осіб адвоката Рикуна А.В., про надання третім особом строку на надання суду письмових пояснень щодо предмету позову.

Відносно цих вимог ,суд зазначає , що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначені у позові ОСОБА_2 третіми особами, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору , тому не має необхідності винесення окремої ухвали про залучення їх до участі у справі у якості третіх осіб. Крім того, третім особам 23 грудня 2024 року на зазначену у позові електронну пошту направлялися ухвала про відкриття провадження разом з копіями позову та доданих до них матеріалів , та роз`яснено, що учасники справи можуть отримати інформацію щодо справ на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.Тобто , треті особи не були позбавлені права надати пояснення щодо позову або відзиву.

Крім того, норми ЦПК України ( ст.58-64 ЦПК України) не передбачають винесення окремої ухвали суду по допуск адвоката до участі справи. У матеріалах справи наявні документи, що підтверджують повноваження представника третіх осіб адвоката Рикуна А.В. на представництво інтересів третіх осіб-ордер та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

23 січня 2025 до суду від відповідача ОСОБА_9 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи , а саме витягу з ЄРДР від 17.01.2025 р. ,внесені за заявою ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_2 за ч.2 ст. 190 КК України (шахрайство) за фабрикування договору позики ,який є основою даного позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 січня 2025 року відкладено підготовче засідання по справі на 19 лютого 2025 року о11.00 годині.

03 лютого 2025 року до суду від представника позивача адвоката Попова В.Г. надійшла заява про надання йому можливості брати участь в усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року зазначене вище клопотання адвоката Попова В.Г. було задоволено та забезпечено проведення підготовчого засідання за його участі в режимі відеоконференції.

19 лютого 2025 року від представника позивача адвоката Попова В.Г. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи та додавання до справи в Електронному суді копій повідомлень, що надійшли від ГУ ДПС у Дніпропетровській області та ГУ ДПС у Запорізькій області .

Суд зазначає, що вказані відповіді були долучені в Електронному суді до справи в день їх надходження 13.01.2025 р.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 лютого 2025 року відкладено підготовче засідання по справі на 12 березня 2025 року о 11.00 годині, витребувано за клопотанням відповідача оригінали договору позики у позивача ОСОБА_2 , у третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , оригіналів договорів про надання правової допомоги ,які укладені з ОСОБА_3 , ОСОБА_4

25 лютого 2025 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_2 про розгляд справи за її відсутності та повідомлення про неможливість виконання ухвали суду від 19.02.2025 року оригіналу примірника договору позики від 01 квітня 2016 року у зв`язку з його відсутністю , оригінал примірника знаходиться у кредитора , так як за змістом договору він одночасно заміняє розписку ,як документ який підтверджує фактичну передачу коштів , тому укладався в одному примірнику .

11 березня 2025 року представником третіх осіб адвокатом Рикуном А.В. надані суду електронні примірники укладених договорів про надання правничої допомоги з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та повідомлено суд про те, що наприкінці січня 2025 року треті особи перестали виходити з ним на зв`язок через електронну адресу , він не має з ними спілкування, він позбавлений можливості доводити до їх відома як зміст ухвали суду від 19.02.20205 р. та і зміст інших процесуальних документів, чи знають вони про наявність та зміст ухвали від 19.02.2025 року йому невідомо, просить виключити електронну пошту третіх осіб як належний спосіб інформування третіх осіб по даній справі.

Суд зазначає, що ухвала суду від 19 лютого 2025 року про надання суду оригіналу договору позики було направлено на електронну адресу третіх осіб, зазначену позивачем у позові , та доставлено 21 лютого 2025 року до їх електронної скриньки.

Суд зазначає, що місце перебування третіх осіб зазначено у позові у м.Мелітополь, що на теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території, що робить неможливим надіслання ухвали суду та інших повідомлень поштою.

Крім того , після повідомлення представником третіх осіб адвокатом Рикуном А.В. інформації про третіх осіб , треті особи повідомлялися по час, дату та місце судового розгляду як повідомленням на електронну пошту третіх осіб, повідомлення доставлені до електронної скриньки , так й розміщення оголошення про виклик на сайті судової влади.

У підготовчому засіданні 12.03.2025 року представником відповідача адвокатом Співаком О.М. заявлено клопотання про залишення позову без розгляду на підставі ч.10 ст. 84 ЦПК України у зв`язку з наданням позивачем на вимогу суду оригіналу договору позики.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2025 року відкладено підготовче засідання на 04 квітня 2025 року на 13.00 годину, визначено обов`язкову явку позивача ОСОБА_2 у даному судовому засіданні.

01.04.2025 року від представника позивача адвоката Попова В.Г. до суду надійшла заява про надання можливості позивачу ОСОБА_2 прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача.

03 квітня 2025 року від позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з тим, що йдуть постійні обстріли з боку рф, із-за значної віддаленості прибуття до суду потребує значного часу, син ОСОБА_10 ,2017 року народження перебуває до 07.04.2025 року на весняних канікулах та вона не може його залишити самого.

03 квітня 2025 року від представника третіх осіб адвоката Рикуна А.В. надійшла заява про проведення розгляду справи без участі представника третіх осіб за наявними матеріалами справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 04 квітня 2025 року відкладено підготовче засідання на 21 квітня 2025 року на 13.00 годину, визначено обов`язкову явку позивача ОСОБА_2 у даному судовому засіданні.

14 квітня 2025 року від позивача ОСОБА_2 до суду надійшла заява про надання можливості позивачу ОСОБА_2 прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції ,як обгрунтування позивач зазначила , що вся територія України систематично перебуває під обстрілами, пересування на значні відстані є потенційно небезпечним для життя, значна територіальна віддаленіть від місця знаходження суду потребує значного часу для пересування та значно ускладнює її можливість прибути у судове засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 про її участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції.

У підготовчому засіданні 21 квітня 2025 року позивач ОСОБА_2 зазначила, що оригінал договору позики знаходиться у третіх осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях, вона з ними не має зв`язку , але буде намагатися отримати оригінал договору позики ,але скільки часу на це потрібно зазначити не може.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Співака О.М. про залишення позовної заяви без розгляду на підставі ч.10 ст. 84 ЦПК України, продовжено строк підготовчого провадження, застосувавши ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відкладено розгляд справи у підготовчому провадженні на "27 " травня 2025 р. о 13.00 год. ,встановлено учасникам справи строк на подачу усіх заяв та доказів по справі - до 15 травня 2025 р.

У зв`язку з неподанням на вимогу суду оригіналу договору позики та у зв`язку із цим неможливістю проведення почеркознавчої експертизи, представник відповідача клопотання про проведення по справі вказаної експертизи не заявляв.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 27 травня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначена справа до розгляду по суті на 16 червня 2025 року .

У судове засідання 16 червня 2025 року позивач ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, про час, місце та дату розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник позивача -адвокат Попов В.Г. у судовому засіданні повідомив, що позивач про час, місце та дату розгляду справи повідомлена, не буде присутньої при судовому розгляді, просив розгляд справи провести за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та представник відповідача адвокат Співак О.М. проти задоволенні позову заперечувати , підтримали позицію , викладену у відзиві на позов , просили відмовити у задоволенні позовних вимог .

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до судового засідання не з`явилися, про час, місце та дату розгляду справи повідомлені належним чином, в тому числі через сайт судової влади, про причини неявки до суду не повідомили , заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали , пояснень по суті спору до суду не надали.

Представник третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Рикун А.В. до судового засідання не з`явився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача дослідивши в судовому засіданні наявні письмові докази, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

22 січня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області , актовий запис № 1(а.с.48).

Від шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії договору позики 01 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та позивачем був укладений письмовий договір позики та позивачу були надані у позику грошові кошти в сумі 262 000 грн. для придбання легкового автомобіля у приватну власність для власних потреб позивача ,які вона зобов`язалася повернути на вимогу за рахунок грошових коштів особистої приватної власності. ОСОБА_3 є матір`ю позивача (а.с.38,44).

04 квітня 2016 року згідно договору купівлі продажу транспортного засобу № 2596/01/1241/2016, оформленого в Територіальному сервісному центрі 1241 регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області позивачем було придбано автомобіль марки Ford Fiesta номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,червоного кольору , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, автомобіль зареєстрований на ім`я позивача (а.с.36-37,46,47).

15 лютого 2019 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська, рішення наболо законної сили.

29 травня 2024 року відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до позивача про поділ спільного майна - придбано автомобіль марки Ford Fiesta номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 ,червоного кольору , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2011 року випуску, вимагаючи сплату на його користь частки вартості автомобіля у розмірі 143 790 грн..Таким чином відповідач вважає зазначений автомобіль спільним сумісним майном подружжя та не визнає особисту приватну власність позивача на нього. У цьому полягає суть порушеного права , за захистом якого позивач звертається до суду (а.с.50-56, 59).

13 січня з ГУ ДПС у Запорізькій області на адресу суду надійшли запитувані відомості відносно третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про джерела/ суми нарахованого доходу за період з 2010 року по 1 квартал 2016 року, відповідно до яких батьки позивача отримували дохід від підприємницької діяльності (а.с.112-115)

Оригіналу договору позики від 01 квітня 2016 року як зазначалось вище, суду надано не було, не дивлячись на всі дії суду про витребуванню оригіналу договору .

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, так і умови договору, а також засвідчуючи факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми в борг та видається боржником кредитору після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як у своєму відзиві на позов, так і у судовому засіданні відповідач зазначав , що йому не було відомо про укладення договору позики між позивачем та ОСОБА_3 , цей договір не сумнівним , відповідач мав намір заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Однак, позивач та треті особи ні добровільно ні у примусовому порядку оригіналу договору позики не надали. У зв`язку із цим проведення почеркознавчої експертизи по справі стало неможливим.

Також суду на момент розгляду справи повідомлялось, що було реалізовано намір відповідача щодо звернення до поліції із заявою про вчинення позивачем та іншими особами кримінального правопорушення щодо нього та результати такого звернення (а.с.158).

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також ненадання та не долучення до матеріалів справи оригіналу договору позики від 01.04.2016 року, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивач не довів наявність обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, передачі грошей, оскільки ці обставини заперечувались відповідачем, пояснив відсутність оригіналу спірного договору його наявністю у третіх осіб .

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя.

Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17)

З цього приводу висловився Верховний Суд у постанові КЦС від 24.11.2021 року у справі №712/11174/19-ц «У постанові Верховного Суду від 9 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір.

У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18).

З огляду на викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірне рухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу і за кошти, які отримані за договором позики, які використано в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними у рівних частинах.

При цьому відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано.» Верховний Суд у постанові від 30.06.2021 року наголосив «приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судді ВС відзначили, що для укладення договору позики ( за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин».

Відповідно до правової позиції Верховного суду у постанові від 24.11.2021 у справі №712/11174/19-ц «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна . Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом». Змістом відзиву Відповідач не спростовує зазначене Позивачем джерело набуття спірного майна, тим самим визнає факт його придбання саме за вказані кошти. В той же час, згідно наведеної Відповідачем судової практики вбачається, що за умови якщо спільне сумісне майно набуте за кредитні кошти то і зобов`язання з повернення позики покладається на обох з подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в шлюбі неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом та практика вирішення зазначеного питання є сталою.

Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю

Відтак, на позивача в даному випадку покладається підвищений тягар доказування.

Суд зазначає, що позивач належними та допустимими доказами не довела факту того, що спірний автомобіль є об`єктом права особистої приватної власності позивача.

Крім того ,13 січня з ГУ ДПС у Дніпропетровській області на адресу суду надійшли запитувані відомості відносно відповідача ОСОБА_1 про джерела/ суми нарахованого доходу за період з 1 кварталу 2011 року по 2 квартал 2016 року, відповідно до якого відповідач протягом вказаного періоду працював та отримував доходи від підприємницької діяльності у достатньому розмірі для накопичення грошових коштів на купівлю автомобіля (а.с.107-110).

Зазначений вище доказ спростовує доводи позивача , що ані позивач ,ані відповідач , ані вони разом не мали коштів на придбання спірного автомобіля .

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 268, Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет позову, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності , відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 р .

Суддя І.В. Корнєєва