"18" червня 2025 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 642/7767/24

Провадження № 2/642/187/25

18 червня 2025 року

м. Харків

Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Петрової Н.М.

за участю секретарів судового засідання - Євтіфієвої Ю.В., Падалка Д.В.

позивача - ОСОБА_1

представників позивача - адвокатів Мамницької А.В., Жушмана М.В.

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідачів - адвоката Франковського Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу,-

ВСТАНОВИВ:

09.12.2024 до Холодногірського районного суду м.Харкова звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладеного в 7142 РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb», тип легковий седан, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », 2006 року; зобов?язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за ОСОБА_1 реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb», тип легковий седан, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », 2006 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона з 18.10.2003 року по 09.08.2024 перебувала в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти у вересні 2018 було придбано автомобіль марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р., свідоцтво про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , видане ТСД 6350 від 18.09.2018. Титульним власником даного автомобіля була позивач.

11.11.2022 на даний транспортний засіб позивачем по справі було видано довіреність на ім?я ОСОБА_2 на право експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду).

09 серпня 2024 р. рішенням Ленінського районного суду м. Харкова шлюб між позивачем та відповідачем розірваний.

Згодом позивач дізналась, що на підставі договору купівлі-продажу №7142/2023/4016382, укладеному в ТСЦ 7142 та доручення на ім?я ОСОБА_2 , виданого приватним нотаріусом Жовнір В.В., автомобіль був проданий ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , яка є його мамою. Ціна автомобіля відповідно до п.3 вказаного договору складає 231 668 грн.

Позивач вважає, що укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу не призвело до реального настання правових наслідків, передбачених укладеним правочином, а саме фактичного переходу до покупця володіння та користування транспортним засобом, оскільки ОСОБА_3 є особою, яка не має посвідчення на право керування транспортними засобами. Даний факт підтверджується відповіддю на адвокатський запит від регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській Кіровоградській областях №31-31 від 20.11.2024 р. Зазначає, що договір купівлі- продажу укладався з єдиною метою - «вивести» дайно майно з режиму спільної сумісної власності подружжя. Про фіктивність вказаного правочину свідчить також той факт, що автомобіль марки Skoda Superb тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , 2006 р. залишився в користуванні ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, звертає увагу суду на той факт, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружню на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У зв`язку з порушенням її права на спільне майно подружжя, вимушена звернутися до суду та просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладений в 7142 РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між ОСОБА_1 , від імені якої за її дорученням діяв ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , застосувати наслідки недійсності правочину.

Ухвалою Холодногірського районного суду м.Харкова від 13.12.2024 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, які 16.12.2024 позивачем усунуто (Т.1 а.с.21-22, 58-79).

Ухвалою суду від 19.12.2024 прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, призначено підготовче судове засідання (Т.1 а.с.80-81).

Одночасно з позовною заявою до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просить суд накласти арешту на автомобіль марки «Skoda Superb», 2006 року випуску, тип - легковий седан з номером шасі НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 ».

Ухвалою суду від 11.12.2024 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику (Т.1, а.с. 30-31).

16 грудня 2024 до суду звернувся представник позивача - адвокат Жушман М.В. з заявою про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме: відчужувати в будь-яких спосіб автомобіль марки «Skoda Superb», 2006 року випуску, тип - легковий седан, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 » (Т.1 а.с.33-37).

Ухвалою суду від 19.12.2024 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено,заборонено відчуження та розпорядження транспортним засобом марки «Skoda Superb», 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », який на підставі договору купівлі-продажу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023 належить ОСОБА_3 , до вирішення справи по суті та набрання законної сили рішення суду у даній справі (Т.1 а.с.53-54).

09.01.2025 до Холодногірського районного суду м.Харкова від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов, відповідно до якого він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_1 (на той час дружиною) на ім?я ОСОБА_2 було видано нотаріальну довіреність від 11 листопада 2022 року № 2055, засвідчену приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., якою дружина уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_4 незалежно один від одного експлуатувати, керувати, ремонтувати, та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 6350 від 18.09.20218 року, автомобіль марки Skoda Superb, 2006 року випуску, номер maci НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 . Довіреність видана на один рік та дійсна до одинадцятого листопада дві тисячі двадцять третього року. Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна.

Дана довіреність складалася та завірялася нотаріусом під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі.

Даною довіреністю уповноважено ОСОБА_2 , крім того на продаж автомобіля марки Skoda Superb, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 , виданого ТСЦ 6350 від 18.09.20218 року, в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане. реєстраційний номер, тобто зазначено конкретне рухоме майно з ідентифікаційними складовими даного транспортного засобу на його продажу.

В довіреності зазначено «Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна», тобто ОСОБА_1 даною довіреністю надала свою письмову згоду на продаж конкретного автомобіля з його ідентифікаційними складовими.

Отже, довіреність була реальною, укладена в зареєстрованому шлюбі, майно визначене в довіреності перебувало в спільній сумісній власності подружжя, довіреністю визначено конкретне рухоме майно з його ідентифікаційними складовими, довіреністю надана згода - «з текстом згодна».

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що чинне законодавство України не містить затвердженої форми нотаріальної згоди, а отже видана ОСОБА_1 нотаріальна довіреність з ідентифікацією осіб, майна, строком дії, конкретних дій щодо конкретного майна, згоди і є письмовою згодою згідно до норм СК України та ЦК України.

Позивач була титульною власницею оскаржуваного автомобіля і надання окремої письмової згоди «сама собі» на його продаж не передбачено чинним законодавством України, а отже і видавалася Позивачем нотаріальна довіреність, як письмова згода Відповідачу 1 на продажу вищезазначеного транспортного засобу.

Так, 25.08.2023 на підставі договору купівлі-продажу 7142/2023/4016382 транспортного засобу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , який діє на підставі доручення (нотаріальна довіреність від 11 листопада 2022 року № 2055, засвідчена приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В.) продавця продала ОСОБА_3 транспортний засіб марки Skoda Superb 2006 р., сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , номерний номер НОМЕР_8 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , видане ТСЦ 6350 від 18.09.20218.

Звертає увагу суду, що автомобіль продавався в зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано зі спливом одного року після продажу, а позов подався після чотирьох місяців після розлучення.

Таким чином, на підставі діючої нотаріальної довіреності, в якій зазначено конкретний транспортний засіб з його ідентифікацією та згодою одного з подружжя, ОСОБА_1 , остання надала письмову згоду - уповноваживши ОСОБА_2 на продаж автомобіля марки Skoda Superb, 2006 року випуску, номер масі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_9 , виданого ТСЦ 6350 від 18.09.20218 року.

Крім того, покупець ОСОБА_3 знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та ознайомившись з нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди ОСОБА_1 , як одного з подружжя - придбала вищезазначений транспортний засіб.

Щодо відсутності водійського посвідчення у ОСОБА_3 зазначають наступне.

Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придбання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу недійсним чи фіктивним. Крім того, за кермом автомобіля їздить «цивільний» чоловік відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , з яким ОСОБА_3 разом проживають майже 20 років та ведуть спільне господарство. Крім того, в міру необхідності даним транспортним засобом користується і відповідач ОСОБА_2 з дозволу ОСОБА_3 , що не суперечить діючому законодавству України.

Отже, договір купівлі-продажу автомобілю був реальним. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року, справа №916/2813/18 (Т.1 а.с.97-101).

10.01.2025 до Холодногірського районного суду м.Харкова від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, відповідно до якого вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки вважає їх безпідставними та необґрунтованими

Відзив обґрунтований тим, що дійсно 25.08.2023 на підставі договору купівлі-продажу 7142/2023/4016382 транспортного засобу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , який діяв на підставі доручення продавця, продала ОСОБА_3 транспортний засіб марки Skoda Superb 2006 р., сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , номерний номер НОМЕР_10 , свідоцтво про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , видане ТСЦ 6350 від 18.09.20218 (надалі-транспортний засіб, автомобіль). Договір оформлений та підписаний в сервісному центрі 7142 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області №7142/2023/4016382 в присутності адміністратора ОСОБА_6 , яка перевірила відповідність інформації внесеної до цього Договору документам, які надані сторонами Договору.

Даний автомобіль було придбано на підставі нотаріальної довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_2 від 11 листопада 2022 року № 2055, засвідченою приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., якою уповноважила останнього незалежно один від одного експлуатувати, керувати, ремонтувати, та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати. обміняти, здати в оренду) належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтво про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 6350 від 18.09.20218 року, автомобіль марки Skoda Superb, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_10 . Довіреність видана на один рік та дійсна до одинадцятого листопада дві тисячі двадцять третього року. Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна.

Отже, даною довіреністю Дмітрова Ю.В. уповноважила ОСОБА_2 на продаж автомобіля марки Skoda Superb, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 6350 від 18.09.20218 року в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначено конкретне рухоме майно з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продажу) даного транспортного засобу. Крім того, в довіреності зазначено «Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна», тобто ОСОБА_1 даною довіреністю надала свою письмову згоду на продаж конкретного автомобіля з його ідентифікаційними складовими.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3 знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та, ознайомившись з нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якій зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди ОСОБА_1 , як одного з подружжя, відсутності перешкод згідно діючого законодавства України - придбала вищезазначений транспортний засіб.

Що стосується відсутності водійського посвідчення у відповідача ОСОБА_3 зазначила, що дійсно в неї відсутнє водійське посвідчення.

Але, згідно ст. 41 Конституції України особа має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу) - оренда, позичка, надання в користування третім особам та інше). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу фіктивним.

За кермом автомобіля пересувається «цивільний» чоловік ОСОБА_5 , з яким відповідач ОСОБА_3 разом проживає майже 20 років та веде спільне господарство Авто придбавалося нами за мої кошти для власних потреб сім?ї - поїздка до магазину, лікарні, аптеки, базару, спільних знайомих, родичів та інше. Крім того, за необхідності даним транспортним засобом користується також її син - ОСОБА_2 , що також не суперечить діючому законодавству України.

Щодо фіктивності правочину, Позивач посилається лише на один аргумент, що ОСОБА_2 продав оспорюваний автомобіль ОСОБА_3 , яка не має водійського посвідчення, для того щоб вивести» автомобіль з режиму спільної сумісної власності.

Але, фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідач ОСОБА_3 знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та ознайомившись з нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якому зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії (продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди ОСОБА_1 , як одного з подружжя - придбала вищезазначений транспортний засіб. Так як згідно даної довіреності та волевиявлення довірителя, відповідач мала законні підстави на придбання даного транспортного засобу. Враховуючи дані норми закону та докази, які наявні в матеріалах справи, відповідач вважає, що відсутні підстави для поновлення за ОСОБА_1 реєстрації оскаржуваного автомобіля (Т.1, а.с.141-146).

10 січня 2025 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях Шимко Б.В., через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення третьої особи щодо позову, відповідно яких згідно з положеннями частини 1 статті 34 Закону № 3353-XII державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, присвоєнням буквено числової комбінації номерних знаків з їх видачею або без такої, оформленням видачі реєстраційних документів та/або їх формуванням в електронному вигляді Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усі марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них транспортних засобів територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів ycix типів, марок і моделей, причепів, напівпричепі мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі транспортні засоби), присвоєння буквено-цифрової комбінації номерних знаків з видачею або без такої, оформлення і видачі реєстраційних документів та/або формування в електронній формі, встановлюється «Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделе причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортні засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388).

Цей Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власникам транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. У відповідності до положень названих нормативно-правових актів Позивачем 18.09.2018 зареєстровано придбаний транспортний засіб Skoda Superb, TMBDL23U47B300206.

Абзацом першим пункту 8 Порядку № 1388 передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб- нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб організаційно- розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняту з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також: правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкт транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також: вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

У відповідності до пункту 8 Порядку №1388 документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери є, в тому числі, укладені та оформлені безпосередньо сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, н підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.

11.11.2022 Позивачем видано на ім?я ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність, якою надано право експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися автомобілем Skoda Superb.

В межах наявних повноважень ОСОБА_2 25.08.2023 в ТСЦ № 7142 укладено договір купівлі - продажу автомобіля Skoda Superb з ОСОБА_3 .

За наслідком вчинення вказаного вище правочину право власності на автомобіль перейшло до ОСОБА_3 .

Як вбачається з викладеного та самим Позивачем не оспорюється дії ТСЦ МВС № 7142 при проведенні перереєстрації транспортного засобу Skoda Superb, vinTMBDL23U47B300206 на нового власника є законними та правомірними, оскільки відповідні дії вчинені на підставі повного комплекту документів та представником з належним обсягом повноважень.

Пунктом 40 Порядку № 1388 встановлено, що у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація) транспортного - засобу проводиться скасування державної реєстрації.

Таким чином, у разі визнання судом недійним правочину від 25.08.2023 проведена державна перереєстрація буде скасована РСЦ ГСЦ МВС самостійно.

Щодо зобов?язання Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за ОСОБА_1 реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb» зазначає наступне.

Пунктом 40 порядку № 1388 визначено випадки у яких проводиться скасування проведеної державної реєстрації, перереєстрації транспортного засобу.

У разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація) транспортного засобу проводиться скасування державної реєстрації.

Таким чином саме рішення суду про визнання правочину недійсним є підставою для - проведення операції по скасуванню перереєстрації транспортного засобу, яка має бути проведена РСЦ ГСЦ МВС.

В той же час, на даний момент відсутнє як рішення суду про скасування реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_3 , так і про визнання недійсним правочину, укладеного 25.08.2023 в ТСЦ № 7142, отже РСЦ ГСЦ МВС не мало підстав для розгляду питання про скасування реєстрації.

За таких обставин позовна вимога про зобов`язання РСЦ ГСЦ МВС поновити за ОСОБА_1 реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb» є передчасною, оскільки може бути пред`явлена в порядку адміністративного судочинства тільки після бездіяльності РСЦ ГСЦ МВС за наслідком постановлення рішення про визнання недійсним правочину та не проведення скасування державної реєстрації самостійно.

Окрім вказаного, вимога про зобов?язання РСЦ ГСЦ МВС вчинити дії є за своєю суттю самостійною позовною вимогою, задоволення якої має відбуватися в порядку встановленому процесуальним законодавством, зокрема така необхідність має доводитися Позивачем на підставі належних, допустимих та достовірних доказів та надавити можливість РСЦ ГСЦ МВС в статусі відповідача надавати свої заперечення проти таких вимог (Т.1, а.с.152-163, Т.2 а.с.55-69).

Ухвалою суду від 27.01.2025 закрито підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, призначено справу до судового розгляду, викликано свідків (Т.1 а.с.205-206).

30 квітня 2025 до суду від представника відповідачів адвоката Франковського Є.В. надійшли письмові пояснення, відповідно яких зазначив, що спірний автомобіль марки Skoda Superb, 2006 року випуску, було продано (придбано) на підставі нотаріальної довіреності, виданої ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_2 від 11 листопада 2022 року № 2055, засвідченою приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., якою уповноважила останнього незалежно один від одного експлуатувати, керувати, ремонтувати, та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний ОСОБА_1 на підставі свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 6350 від 18.09.20218 року, автомобіль марки Skoda Superb, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_10 . Довіреність видана на один рік та дійсна до одинадцятого листопада дві тисячі двадцять третього року. Зміст довіреності прочитано мною особисто, з текстом згодна.

Отже, ОСОБА_3 , ознайомившись з повноваженнями, наданими даною нотаріальною довіреністю на продаж автомобіля, в якій зазначено номер шасі, свідоцтво про реєстрацію, ким видане, реєстраційний номер, тобто зазначений конкретний автомобіль з ідентифікаційними складовими на конкретні дії продаж) та зазначено «з текстом згідна», в повному розумінні даної письмової згоди ОСОБА_1 , як одного з подружжя, відсутності перешкод згідно діючого законодавства України - придбала вищезазначений транспортний засіб.

Крім того, Позивач в судовому засіданні підтвердила, що усвідомлювала свої дії з приводу видачі нотаріальної довіреності на продаж автомобіля. Тобто, факт видачі даної довіреності на конкретну дію не оспорювався.

Позивач до подання позовної заяви не зверталася на скасування даної довіреності.

Оспорюваний автомобіль продавався в зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано зі спливом 1 (одного) року після продажу, я позов про визнання недійсним договору подався після 5 (п?ятьох) місяців після розлучення.

Крім того, про це зазначала Позивач в судовому засіданні, що 05.07.2024 з додатку «ДІЇ» їй стало відомо про продаж авто, хоча дана інформація з приводу якихось змін в даному додатку оновлюється відразу.

До червня 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтримували шлюбні стосунки, брали спільну участь у вихованні сина, вирішували всі майнові та фінансові питання сім`ї, вели спільне господарство, а тому твердження Позивача про те, що їй не було відомо про намір Відповідача відчужити спірний транспортний засіб не відповідає дійсності. Грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї.

Щодо відсутності у ОСОБА_3 водійського посвідчення, зазначає, що згідно ст. 41 Конституції, кожен має право на розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а саме: володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придбання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу) - оренда, позичка, надання в користування третім особам та інше). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу фіктивним.

За кермом автомобіля пересувається «цивільний» чоловік відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , з яким вона разом проживає майже 20 років та веде спільне господарство. Авто придбавалося за її кошти для власних потреб сім`ї - поїздка до магазину, лікарні, аптеки, базару, спільних знайомих, родичів та інше. Крім того, по необхідності даним транспортним засобом користувався та користується її син ОСОБА_2 , що також не суперечить діючому законодавству України.

Крім того, факт користування ОСОБА_7 з ОСОБА_3 вищезазначеним автомобілем підтвердили свідки Відповідача: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (Т.2 а.с.72-76).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладений в 7142 РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb», тип легковий седан, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », 2006 року; зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за ОСОБА_1 реєстрацію автомобіля марки «Skoda Superb», тип легковий седан, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. « НОМЕР_2 », 2006 року випуску.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що добровільно надала нотаріально посвідчену довіреність чоловіку відповідачу ОСОБА_2 на експлуатування, керування, ремонт та слідкування за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , виданого ТСД 6350 від 18.09.2018, автомобілем марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в. Її ніхто не примушував до вказаних дій.

Зазначила, що усвідомлювала свої дії з приводу видачі нотаріальної довіреності на продаж автомобіля, який було продано згідно договору купівлі-продажу 25.08.2023.

За час повномасштабної війни в Україні, мешкає з сином за кордоном, але декілька раз приїжджала до України, а саме: 04.11.2022, 15.04.2023, 26.12.2023, 05.07.2024, тобто 2 рази після продажу спірного автомобіля.

Як до, так і після продажу автомобіля - 25.08.2023, так і до моменту подання позовної заяви до суду 09.12.2024 не зверталася до нотаріуса з заявою про скасування довіреності, яку вона надала чоловіку ОСОБА_2 . Але вважає, що автомобіль Skoda Superb, державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в. проданий незаконно.

Шлюб з відповідачем розірвано 09.08.2024, тобто через рік після укладання спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 28.03.2025 зазначив, що на початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, його дружина на той час ОСОБА_1 з сином виїхали за кордон. З метою врегулювання майнових питань вирішили оформити довіреність на автомобіль. Позивач наполягала на продажу автомобіля Skoda Superb, державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в., так як хотіла возз`єднання сім`ї за кордоном, у зв`язку з чим надала йому нотаріально посвідчену довіреність на експлуатування, керування, ремонт та слідкування за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 автомобіль марки Skoda Superb, державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в. На сайтах продажу автомобілей вказаний транспортний засіб тривалий час не продавався. Тому його мама ОСОБА_3 запропонувала купити наш сімейний автомобіль з метою допомогти нам грошовими коштами та придбати автомобіль для своєї родини. Зазначив, що автомобілем Skoda Superb керує цивільний чоловік матері ОСОБА_5 та знаходиться територіально у м.Черкаси. Інколи періодично бере автомобіль у матері для своїх потреб, а взагалі пересувається по м.Харкову на громадському транспорті, іншого автомобіля не придбав у власність. Крім того вказав, що позивач ОСОБА_1 була обізнана про продаж транспортного засобу і тільки після розірвання шлюбу почала наполягати на незаконності продажу автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що в 2023 році її син ОСОБА_2 приїхав до неї в гості в м.Умань та повідомив, що буде продавати свій автомобіль Skoda Superb, державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в. На вказану інформацію вона повідомила, що вони з чоловіком готові купити вказане авто, якщо не куплять інші через сайти продажу автомобілів, так як давно хотіли собі новий автомобіль. У зв`язку з тим, що машина довго була у продажу, ми з чоловіком вирішили купити вказаний транспортний засіб та допомогти родині сина. За кермом пересувається її цивільний чоловік ОСОБА_5 . Автомобіль використовується в інтересах родини, інколи його бере син для своїх потреб. Завжди з позивачем ОСОБА_10 була в нормальних відносинах, гадала, що і з сином у них все добре.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Франковський Є.В. в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та незаконності. Зазначив, що договір купівлі -продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладений в 7142 РПЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є законним і не суперечить вимогам закону.

Представник третьої особи Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив суд ухвалити законне та обґрунтоване рішення та врахувати позицію, викладену у поясненнях (Т.2, а.с.44-45, 84-88).

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом передбачених ст. 16 ЦК України способами.

Процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Colder v. The United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A №18). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення «спору судом».

Згідно ст.12 ЦПК України та відповідно до ч.ч.1,5 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно копії рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 09.08.2024, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.10.2003, який розірвано 09.08.2024 (Т.1 а.с.42).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином вищевказані обставини доказуванню не підлягають.

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти подружжям у вересні 2018 було придбано автомобіль марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в..

Згідно свідоцтва про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , виданого ТСД 6350 від 18.09.2018, титульним власником даного автомобіля була позивач ОСОБА_1 .

Відповідно довіреності від 11.11.2022, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , виданого ТСД 6350 від 18.09.2018, автомобілем марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в..

Зміст довіреності прочитано позивачем особисто, з текстом згодна (Т.1 а.с.13, 72).

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , відповідно копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №7142/2023/4016382 від 25.08.2023, укладеному в ТСЦ 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях, продавець ОСОБА_2 , який діяв на підставі доручення ОСОБА_1 , продав ОСОБА_3 автомобіль марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в.

Згідно п.3 вказаного договору ціна автомобіля складає 231 668 грн. (Т.1 а.с.14, 73)

20.11.2024 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях на запит представника позивача - адвоката Жушмана М. надано інформацію № 20-11/24, відповідно якої ОСОБА_3 , 1959 року народження, згідно Єдиного реєстру МВС, станом на 20.11.2024 не отримувала посвідчення водія (Т.1 а.с.15, 48).

Відповідно інформації РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях від 15.10.2024 № 15-10/24, згідно Єдиного реєстру МВС, транспортний засіб марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , 2006 р.в., 18.09.2018 був зареєстрований на ОСОБА_1 в ТСЦ № 6350 РСЦ ГСЦ МВС у Харківській області на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2018 № 7089/18/007417, укладеного в ТОВ « Автоконсалтинг Україна».

25.08.2023 даний автомобіль перереєстровано на нового власника в ТСЦ 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях на підставі договору купівлі-продажу від № 7142/2023/4016382, укладеному в ТСЦ 7142 та доручення на ім`я ОСОБА_2 , виданого приватним нотаріусом ОСОБА_11 (Т.1 а.с.45-47, 74-76).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні 27.02.2025 повідомила, що є мамою позивача ОСОБА_13 . До травня 2023 в родині дочки все було добре. Донька з сином на початку війни виїхала до Ірландії, але інколи приїжджала до України. Зять відповідач ОСОБА_14 часто возив і її, і чоловіка до лікарні та по іншим справам (грудень 2023, січень-лютий 2024) на автомобілі Шкода, який був придбаний у шлюбі її доньки та відповідача. Останній раз бачила автомобіль Шкода 09.07.2024, коли їздили на дачу до ОСОБА_15 . Вважає, що відповідач продовжує ним користуватися, а угода по відчуженню автомобіля своїй матері була фіктивною.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила суду, що була сусідкою родини ОСОБА_17 . Позивач ОСОБА_18 виїхала за кордон на початку війни, а чоловік ОСОБА_15 залишився в країні. Інколи бачила автомобіль родини ОСОБА_19 в дворі біля будинку, на ньому завжди їздив за кермом ОСОБА_15 . Останній раз бачила автомобіль Шкода сірого кольору в червні 2024. Після того, як в квартирі була пожежа, родину більше не бачила за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_20 повідомила суду, що є сусідкою родини ОСОБА_17 . Вони мешкали разом з мамою ОСОБА_21 , машина Шкода сірого кольору завжди стояла під вікнами квартири. З червня 2024 ОСОБА_15 не мешкає в даній квартирі, так як там була пожежа. За час війни автомобіль бачила всього 1 раз.

Свідок ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_3 є мамою його друга ОСОБА_22 , мешкає в м.Умань. Дружину ОСОБА_15 бачив 1 раз, десь в 2018 році. Знає, що у ОСОБА_15 була Шкода сірого кольору, наразі вона знаходиться в м.Умань у матері ОСОБА_15 . Останній раз бачив вказаний автомобіль в центрі м.Умань біля магазину, за кермом був ОСОБА_23 чоловік ОСОБА_3 . Тоді спитав у ОСОБА_24 , де ОСОБА_15 ? На що вона повідомила, що він в м.Харкові, а автомобіль вона у нього купила. Інколи бачу вказаний автомобіль в м.Умань десь 1 раз на місяць точно, а саме: на ринку, на стоянці біля будинку, біля магазинів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що є цивільним чоловіком відповідача ОСОБА_25 . ОСОБА_14 син ОСОБА_26 . Вони купили у нього автомобіль Шкода сірого кольору. Машина територіально знаходиться в м.Умань, стоять на стоянці біля будинку, де вони мешкають, але інколи її бере ОСОБА_15 в м.Харків для власних потреб. За кермом він їздить, так як у ОСОБА_26 не має водійських прав.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що мешкає в м.Умань, ОСОБА_27 та ОСОБА_28 є його сусідами. Знає ОСОБА_22 , так як він син ОСОБА_26 . Позивач ОСОБА_29 не знає, жодного разу не бачив за 10 років. Автомобіль Шкода сірого кольору стоїть припаркований біля будинку в м.Умань, за кермом їздить ОСОБА_28 , інколи ОСОБА_15 . Хто є власником даного автомобіля не знає.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтями 12, 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно частини першою статті 1 Цивільного кодексу України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За вимогами статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, згідно ч.1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями ст.204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ст.234 ЦК України).

Таким чином, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, тобто такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його зазделегіть знають, що він не буде виконаним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 647/3085/17, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.

Щодо посилання позивача ОСОБА_30 на те, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і вона своєї «згоди на його продаж ОСОБА_2 не надавала, кошти від продажу не отримувала, вважає, що відповідачі діяли недобросовісно», суд зазначає наступне.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України, однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджания майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Згідно з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц) зазначено, що підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача.

Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року (справа №916/2813/18. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18. Зазначила, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевм набувачем певних обставин.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, як це унормовано положеннями ч. 3 ст.237 ЦК України.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє, що закріплено в положеннях ч. 1 ст. 238 ЦК України.

Згідно з ч. 2 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 3 ст. 238 ЦК України).

Правові наслідки вчинення правочину представником унормовані правилами ч. 1 ст. 239 ЦК України, згідно з якими , правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Як це визначено положеннями ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч. 1 ст. 245 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі скасування довіреності особою, яка її видала.

Особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (ч. 1, 2 ст.249 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, за змістом ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2020 року по справі № 716/1471/18 (провадження № 61-16011св19).

Як посилається позивач ОСОБА_1 у пред`явленому позові, вона своєї «згоди на продаж спірного транспортного засобу, який належить подружжю на праві спільної сумісної власності, ОСОБА_2 не надавала, кошти від продажу не отримувала, вважає, що відповідачі діяли недобросовісно».

Водночас, як це вбачається зі змісту довіреності від 11.11.2022, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір В.В., позивач ОСОБА_1 уповноважила відповідача ОСОБА_2 експлуатувати, керувати, ремонтувати та слідкувати за технічним станом, а також розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію Т3 НОМЕР_3 , виданого ТСД 6350 від 18.09.2018, автомобілем марки Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в..

Зміст довіреності прочитано позивачем особисто, з текстом згодна.

Відтак, зі змісту виданої ОСОБА_1 на ОСОБА_2 довіреності чітко вбачається, що ОСОБА_1 уповноважила останнього розпоряджатися від її імені, у тому числі, продати, належний їй на праві власності транспортний засіб Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в..

Таким чином, посилання позивача у позові на те, що вона не надавала своєї згоди ОСОБА_2 на продаж спірного транспортного засобу, який належить подружжю на праві спільної сумісної власності, спростовуються змістом виданої самим же позивачем ОСОБА_1 довіреності, якою вона уповноважила останнього розпоряджатися від її імені, в тому числі, продати належний їй транспортний засіб.

При цьому суд зважає на те, що ані від позивача, ані від відповідачів зауважень щодо наданої довіреності не надходило, позивач не зверталася до нотаріуса з заявами про скасування наданої нею довіреності від 11.11.2022.

Що стосується посилань позивача у пред`явленому позові на те, що ОСОБА_2 здійснив продаж спірного транспортного засобу на підставі виданої нею на його ім`я довіреності своїй матері ОСОБА_3 , тим самим, вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах, то суд зважає на те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин того, що угода відбулася не в інтересах сім`ї.

Відтак, такі посилання позивача суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження жодними належними, допустимим та достовірними доказами та про дійсність яких можна лише припускати, а, відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо посилання позивача на факт подальшого користування відповідачем ОСОБА_2 спірним автомобілем, суд зазначає, що ОСОБА_1 не доведено, що це відбувалося в умовах збереження за відповідачем фактичного контролю з метою імітації передачі майна. Вказаний факт може мати альтернативні пояснення (наприклад, домовленості сторін, зберігання, оренда тощо), які не спростовані переконливими доказами.

Самі по собі дії відповідача ОСОБА_2 щодо короткочасного користування транспортним засобом Skoda Superb, державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в., а не постійне використання його відповідачем ОСОБА_3 , відсутність у останньої прав на керування автомобілем, не є безумовним доказом фіктивності правочину, а в межах цивільного судочинства його допустимість як доказу потребує окремої оцінки згідно з принципами доказування в цивільному процесі.

До того ж, сам лише факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є сином та матір`ю не свідчить про будь-яку зловмисну домовленість між ними.

Щодо посилань позивача на відсутність водійського посвідчення у відповідача ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Згідно ст. 41 Конституції України особа має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Чинне законодавство України не містить жодних заборон чи обмежень з приводу придання та в подальшому використання майна (в даному випадку оскаржуваного транспортного засобу) - оренда, позичка, надання в користування третім особам та інше). Отже, це не є підставою вважати договір купівлі-продажу транспортного засобу фіктивним.

За кермом автомобіля пересувається цивільний чоловік відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , про що зазначили свідки в судовому засіданні. Автомобіль було придбано ними за спільні кошти для власних потреб сім?ї - поїздка до магазину, лікарні, аптеки, базару, спільних знайомих, родичів та інше. Крім того, в разі необхідності даним транспортним засобом має право користуватися син відповідача - ОСОБА_2 , що не суперечить діючому законодавству України.

Судом встановлено, що як на час укладання спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу, так і зі спливом навіть одного року після укладання угоди, довіреність на продаж спірного транспортного засобу позивачем не відкликалася та не скасовувалася.

Таким чином матеріали справи не містять доказів наявності в діях представника умислу на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя та виникнення несприятливих наслідків для довірителя, які вказували б на неправомірність дій представника чи вчинення представником дій поза межами повноважень, якими його наділив довіритель відповідно до вказаної вище довіреності та які б могли бути підставою для визнання договору недійсним.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року, прийнятій у справі №910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але під час розгляду даної справи цього зроблено не було.

З огляду на наведене вище, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу Skoda Superb, тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 2006 р.в., № 7142/2023/4016382 від 25 серпня 2023 року, укладеному в 7142 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області між ОСОБА_1 , від імені якої за дорученням діяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання оспорюваного позивачем договору недійсним, то суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про скасування державної реєстрації автомобіля марки Skoda Superb тип легковий седан із номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , 2006 р., та зобов?язання Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях поновити за ОСОБА_1 реєстрацію автомобіля марки Skoda Superb тип легковий седан з номером шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , 200б р., як таких, що є похідними від першої позовної вимоги, у задоволенні якої, через її недоведеність позивачем судом було відмовлено.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 19, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_11 , адреса: АДРЕСА_2

Представник позивача: адвокат Жушман Максим Вікторович, ІПН НОМЕР_12 , свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю № 1425 від 14.02.2007, видане Харківською обласною КДКА 14.02.2007, адреса: АДРЕСА_3

Представник позивача: адвокат Мамницька Аліна Валеріївна, свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю № 2103 від 14.06.2017, видане Радою адвокатів Харківської області, адреса: АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_13 , адреса: АДРЕСА_5

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_14 , адреса: АДРЕСА_6

Представник відповідачів адвокат Франковський Євген Володимирович, ІПН НОМЕР_15 , свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю №002100 від 12.03.2019, видане Радою адвокатів Запорізької області 12.03.2019, адреса: АДРЕСА_7

Третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградський областях, , адреса: 21010, м.Вінниця, вул.Ботанічна, 24.

Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/ з посиланням на номер справи.

Повний текст рішення складено 23.06.2025

Суддя Наталя Петрова