Провадження № 2/755/480/25
"11" червня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:
Головуючого судді - Хромової О.О.
при секретарі - Бовкун М.В.
позивача - ОСОБА_1
представника позивача - адвоката Мілетич О.О.
розглянувши в загальному позовному провадженні, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
АДРЕСА_2 , і не проживав за місцем реєстрації. Даним рішенням визнано такими, що втратили право користування квартирою № 82 члени сім`ї квартиронаймача, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зв`язку із їх відсутністю без поважних причин у строк понад 6 місяців за місцем реєстрації. При цьому за ОСОБА_2 збережено право користування квартирою АДРЕСА_1 , через відсутність у нього самостійної можливості обирати своє місце проживання, враховуючи його малолітній вік на момент розгляду вказаної справи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Вказана квартира № 82 перебуває в комунальній власності. Фактичне користування квартирою здійснюється позивачем, яка зареєстрована та проживає у ній.
2022 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову з підстав неможливості залучити до участі у справі законного представника ОСОБА_2 під час апеляційного перегляду рішення.
Відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , проте користування нею не здійснює у строк понад 6 місяців, станом на дату подання даного позову, без поважних причин, і не проживав за місцем реєстрації із дати свого народження, виїхавши на постійне інше місце проживання за іншою адресою ще до свого повноліття разом із батьками. При цьому, після набуття повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач також не проявляв жодного інтересу до житла, в якому зареєстрований, та не здійснював користування ним без поважних на те причин, не мав та не має будь-яких особистих речей у цьому житлі, не має будь-якого фактичного чи матеріально-правового зв`язку із цим житлом, окрім його реєстрації місця проживання. З наявних листів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві та Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім`ї, не вбачається жодних звернень відповідача або будь-яких інших осіб, які б вказували на будь-які порушення права відповідача користуватися спірним житлом, або ускладнення проживання у ньому.
Фактичне утримання квартири АДРЕСА_1 здійснюється позивачем, однак обсяг такого утримання збільшений у зв`язку із реєстрацією місця проживання відповідача у вказаній квартирі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість зі сплати комунальних послуг станом на дату подання позову. При цьому, відповідач не брав та не бере участь в утриманні квартири, в якій зареєстрований. Оскільки відповідач сам не бере участі в утриманні майна за місцем своєї реєстрації, не проживає у квартирі № 82 без поважних причин у строк понад 6 місяців, не мав інтересу до житла за місцем реєстрації та будь-якого зв`язку із цим житлом, з урахуванням положень статей 9, 71, 72, 107, 108, 116 ЖК України, ОСОБА_1 позов просила задовольнити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом.
В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 22 жовтня 2024 року на 11-30 год., сторонам роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки.
У порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву про відвід судді передано на розгляд судді Катющенко В.П.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2024 року (провадження
ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовлено, справу передано для продовження розгляду у тому ж складі суду.
17 жовтня 2024 року до суду від представника третьої особи - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, надійшла заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, просили ухвалити рішення з урахуванням матеріалів справи відповідно до вимог чинного законодавства.
22 жовтня 2022 року у підготовчому засіданні протокольною ухвалою задоволено клопотання про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обов`язок забезпечення явки свідків покладено на позивача. Підготовче засідання відкладено на 26 листопада 2024 року на 10 год. 15 хв. у зв`язку із неявкою відповідача та відсутністю відомостей про належне повідомлення про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.
26 листопада 2024 року підготовче засідання відкладено на 08 січня 2024 року на 16 год. 00 хв. у зв`язку із відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення підготовчого засідання.
Підготовче засідання, призначене на 08 січня 2025 року на 11 год. 00 хв. знято з розгляду, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне підготовче засідання призначено на 19 лютого 2025 року на 11 год. 00 хв.
19 лютого 2025 року у підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Мілетич О.О. заяв та клопотань по справі не мали, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду не заперечували.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відмітками оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання».
Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, у підготовче засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлялась належним чином, у заяві від 17 жовтня 2024 року розгляд справи просила проводити без участі свого представника.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27 березня 2025 року на 20 год. 00 хв.
Судове засідання, призначене на 27 березня 2025 року на 20 год. 00 хв., знято з розгляду у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Хромової О.О. Наступне судове засідання призначено на 30 квітня 2025 року на 14 год. 00 хв.
30 квітня 2025 року у судовому засіданні проведено допит свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Оголошено перерву до 11 червня 2025 року до 14 год. 00 хв.
11 червня 2025 року у судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Мілетич О.О., позов підтримали, надали пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві.
У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мілетич О.О., подали заяви, у яких розгляд справи просили здійснювати без їх участі, позов підтримують та просять задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Конверт з ухвалою про відкриття провадження та конверти з повістками про виклик до суду, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулися до суду не врученим з відмітками оператора поштового зв`язку «Укрпошта» про причини повернення - «за закінченням встановленого терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».
Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, у судове засідання представника не направили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. У заяві від 17 жовтня 2024 року розгляд справи просили здійснювати без участі представника третьої особи, просили ухвалити рішення з урахуванням матеріалів справи відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та представника позивача по справі, допитавши свідків, оцінивши надані докази, суд приходить до таких висновків.
До матеріалів справи долучено копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 19 жовтня 2000 року Дніпровським РУ ГУ МВС України в місті Києві, який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Місце проживання зареєстровано за адресою:
Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади від 01 червня 2024 року
№ 2024/006428012, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою:
Також до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про укладення шлюбу від 21 вересня 1985 року серії НОМЕР_2 , виданого Дніпровським відділом запису актів громадянського стану, відповідно до якого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , 21 вересня 1985 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 1656. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові - « ОСОБА_10 », дружині - « ОСОБА_1 ».
Згідно витягу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 19 лютого 2003 року № 124 «про зміну договору найму жилих приміщень», за наслідками розгляду заяви про зміну договору найму жилих приміщень, надано дозвіл ЖРЕО № 143 змінити договір найму на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та укласти його з ОСОБА_3 , складом сім`ї із чотирьох осіб, у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_13 .
Також до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть від 01 липня 2002 року серії НОМЕР_3 , виданого Відділом реєстрації смерті у місті Києві, відповідно до якого ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що в книзі реєстрації актів про смерть
Згідно довідки від 15 травня 2015 року № 1082, виданої ОСОБА_14 організацією № 412 КП «Керуюча Дирекція Дніпровського району міста Києва», ОСОБА_3 , станом на дату видачі такої довідки, були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 , із сім`єю у складі з чотирьох осіб: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (онука), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (онука), ОСОБА_2 ,
ІНФОРМАЦІЯ_9 (правнук). Також зазначено, що квартира не приватизована.
Згідно із витягом з розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 19 лютого 2003 року № 124, наймачем квартири АДРЕСА_1 була мати ОСОБА_1 - ОСОБА_3 складом сім`ї з чотирьох осіб.
Відповідно до довідки від 15 травня 2015 року, виданої КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», станом на 15 травня 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані такі особи: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .
м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання, задоволено частково. Визнано
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки ЦНАП від 18 грудня 2020 року з 09 лютого 2016 року у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 .
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про смерть від 13 квітня 2018 року серії НОМЕР_4 , виданого Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 13 квітня 2018 року складено відповідний актовий запис № 719.
З витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 19 грудня 2020 року зареєстровано дві особи.
Згідно з актами про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 10 грудня
2014 року, від 05 лютого 2015 року, від 25 березня 2015 року, від 12 травня 2015 року, від 14 травня 2015 року, від 03 січня 2020 року, від 14 лютого 2020 року, від 11 березня 2020 року, від 10 квітня
2020 року, від 07 травня 2020 року, від 10 червня 2020 року, від 01 липня 2020 року, від 08 серпня
2020 року, від 10 вересня 2020 року, від 07 жовтня 2020 року, від 11 листопада 2020 року, від
09 грудня 2020 року, від 10 січня 2021 року, від 12 лютого 2021 року, від 17 березня 2021 року, від
20 квітня 2021 року, від 15 травня 2021 року, від 15 червня 2021 року, від 14 липня 2021 року, від
02 листопада 2023 року, від 03 квітня 2024 року, від 02 вересня 2024 року ОСОБА_2 , який зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації не проживає.
До матеріалів справи також долучено Акт обстеження по факту проживання особи за адресою від 02 вересня 2024 року, відповідно до якого комісією у складі власників/користувачів квартири
АДРЕСА_1 та за участі мешканців будинку по
АДРЕСА_1 : ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , склали такий акт про те, що в квартирі АДРЕСА_1 фактично проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
2021 року по 23 лютого 2023 року щодо випадків перешкоджання користування квартирою неповнолітньому ОСОБА_2 не реєструвалося.
Відповіді аналогічного змісту також надано Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, а саме у листі від 14 квітня 2021 року № 103/3060/15/4 та від 19 липня 2024 року
№ 103-5828.
Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві у листі від 16 квітня 2021 року № 4532/125/50/01-204 зазначено, що заяв, скарг та повідомлень щодо перешкод у користуванні житлом за адресою: АДРЕСА_1 , до Дніпровського УП ГУНП в місті Києві не надходило.
Відповідно до листа Вищого професійного училища № 25 в м. Києві від 16 квітня 2021 року вбачається, що адресою фактичного місця проживання ОСОБА_2 є:
АДРЕСА_7 . Освітній заклад немає гуртожитку, тому ОСОБА_2 не забезпечений ним. Підстав для забезпечення ОСОБА_2 житлом немає, оскільки останній має реєстрацію місця проживання у місті Києві.
До матеріалів справи також долучено копії щомісячних рахунків-повідомлень на оплату комунальних послуг, з яких вбачається, що нарахування за деякі спожиті комунальні послуги здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб - дві особи.
З показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що позивач є його сусідкою, проживають з
1986 року у сусідніх під`їздах, інколи бував у її квартирі. За цей період відповідача не бачив, не зустрічав. Проставляв власний підпис у відповідних актах.
Свідок ОСОБА_6 повідомила, що позивач є її мамою. Відповідач у її квартирі не проживає, витрат на утримання не здійснює. Вона проживає в квартирі сама, відповідач там ніколи не проживав. З відповідачем не знайома, ніколи з ним не спілкувалась, в квартирі його ніколи також не бачила. Потрапити до квартири відповідач ніколи не намагався, перешкод йому ніхто не створював. Замки в квартирі ніхто не замінював, лише робили косметичний ремонт в квартирі. Де проживає відповідач не відомо, оскільки не спілкуються. Особисто знала тільки його матір.
Свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях повідомила, що з позивачем вони подруги та проживають поруч, сусідки. В будинку живе з народження, відповідача ніколи не бачила, з ним не знайома. Іноді буває в квартирі позивача, вона там проживає сама, речей відповідача в квартирі немає. Перешкод у користуванні цим житлом у нього не було. Також підписувала акти про його непроживання у квартирі.
З показань свідка ОСОБА_9 встановлено, що вони з позивачем проживають в одному будинку, сусіди, мають дружні відносини, з нею знайома з народження. Буває у квартирі позивача. Вона проживає сама, раніше проживала зі своїм чоловіком. Відповідача в квартирі ніколи не бачила, його речей також не бачила. Наскільки відомо то замки в квартирі не замінювалися. Також підтвердила, що проставляла особистий підпис в актах про не проживання відповідача у квартирі.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 (далі - Порядок) зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі:
1)заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5;
2)рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);
3)свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи;
4)повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;
5)заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою.
Згідно пункту 61 Порядку у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:
1)документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення);
2)документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.
У пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями
71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).
Згідно із постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).
В роз`ясненнях, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.
Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що квартира за адресою:
АДРЕСА_1 , не приватизована, тобто відноситься до громадського житлового фонду, квартира перебуває у користуванні позивача.
Враховуючи суб`єкти даних правовідносин та правові підстави позову, під час розгляду вказаного спору підлягають застосуванню положення ЖК Української РСР.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.
Згідно із статтею 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.
Статтею 63 ЖК Української РСР передбачено, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.
При цьому, відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Стаття 71 ЖК Української РСР установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Пункт 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» передбачає необхідність точного додержання норм Житлового кодексу України, маючи на увазі, що правильний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом їх інтересів.
В пунктах 10, 11 постанови роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.
Отже, саме на позивача закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад строки встановлені статтею 71 ЖК Української РСР у жилому приміщенні без поважних причин.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У постанові Верховного Суду України від 24 січня 2024 року у справі № 489/2101/23 зазначено, що «позивачами надано належні та допустимі докази на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі понад встановлені законом строки, вказані обставини підтверджуються у тому числі актом, складеним сусідами позивачів, відповідно до якого особа не проживає у спірній квартирі з 2012 року. Відповідач не довів поважності причин відсутності у спірній квартирі понад строки, встановлені законом».
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, виходячи зі змісту частини другої статті
78 ЦПК України та відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідачем під час розгляду справи не було надано доказів поважності пропуску строку за час якого за ним зберігається право користування житловим приміщенням, встановленого у статті
71 ЖК Української РСР.
Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів чинення йому перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у квартирі.
Слід зауважити, що Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті
32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.
У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у статті 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно статті 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 41, 55 Конституції України, статтями 6, 16, 182, 317, 319, 383, 386 ЦК України, статтями 9, 58, 61, 63, 64, 71, 72, 107, 150, 156 ЖК України, статтями 12, 13, 76-81, 82, 89, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 .

Третя особа - Дніпровська районна у місті Києві державна адміністрація, ідентифікаційний код юридичної особи в , адреса місцезнаходження: бульв. Івана Котляревського,

буд. 1/1, м. Київ, 02094.

Повне рішення суду виготовлено 18 червня 2025 року.

Суддя О.О. Хромова