Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/13739/17 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із даним позовом у якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 14.04.2010 у розмірі 96568,78 грн. Позов обґрунтовано тим, що 14 квітня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір №б/н на підставі якого, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2700,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Умови договору відповідач не виконував належним чином, щомісячно кредит не погашав, сплату відсотків не проводив. Таким чином станом на 30.09.2017 року утворилась заборгованість в сумі 96568,78 грн. них: 3225,25 грн - заборгованість за кредитом; 83558,83 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4710,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 4574,70 грн - штраф (процентна складова). Вказувало, що банк нараховував відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між Банком та відповідачем договір , що підтверджується підписом у заяві.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 14.04.2010 року у розмірі 91494,08 грн. В решті вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1515,92 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 91494,08 грн, застосувати по даній справі позовну давність. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у заяві підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, пені, штрафу за порушення зобов`язання, а також відсоткової ставки. Матеріали справи не містять доказів, що відповідач зрозумів витяг з Тарифів та Умов, Правив і погодився з ними. Роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї із сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни. Крім того, судом першої інстанції не було застосовано строк позовної давності , так як позивач просив стягнути заборгованість з 2011 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись з позовом до суду, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що 14 квітня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н шляхом підписання Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг, відповідно до умов якого, ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу кредит у розмірі 2700,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карки.

ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/teams/pages/70/ складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за договором станом на 30.09.2017 року становить 96568,78 грн, яка складається із: 3225,25 грн - заборгованість за кредитом; 83558,83 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4710,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 4574,70 грн - штраф (процентна складова).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази є належними, допустимими також достовірними та достатніми, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як передбачено ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Разом з тим, відповідно до вимог ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Встановлено, що 14 квітня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору б/н про надання банківських послуг, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав останньому кредит, як вказано в позовній заяві - 2700,00 грн.

Також у заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт ознайомлення відповідача з Умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, не підтверджується тим, що на підставі анкети-заяви відповідач висловив свою згоду з вищевказаними документами є обґрунтованими.

АТ КБ «ПриватБанк» не надано підписаних відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», хоча вони повинні містити підпис позичальника, оскільки саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

За приписами ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Саме в обов`язок позивача входить довести не лише факт підписання договору, а і факт передачі грошей.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 в справі №6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.10.2020 року в справі №194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

Як вбачається з матеріалів справи, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» не містять підпису ОСОБА_1 .

При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» при наданні банківських послуг, розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи анкету-заяву до Договору надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування.

Окрім того, Умови кредитування із використанням платіжної карти, які наявні у матеріалах справи датовані 18 липня 2011 року.

Натомість, підписана відповідачем анкета-заява від 14.04.2010, містить лише анкетні дані останнього, розмір кредитного ліміту та відсоткова ставка не вказані.

Разом з тим, АТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві вказує, що кредит видано у розмірі 2700,00 грн.

На підтвердження вказаних обставин АТ КБ «ПриватБанк» не було надано суду доказів про перерахунок ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 2700,00 грн.

Крім того, Банк вказує, що кредитний ліміт встановлюється у розмір 2700,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Разом з тим, матеріали цивільної справи не містять доказів на підтвердження видачі картки Універсальна/Gold (відкриття рахунку) ОСОБА_1 , не вказано строк дії такої картки, для встановлення правомірності нарахування відсотків відповідно до строку дії картки.

Отже, виходячи з вищенаведеного, у даному випадку неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача могли неодноразово змінюватися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За вказаних обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічна позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, в якій вказано, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

АТ КБ «ПриватБанк» також не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 банківської картки, та як наслідок, не можливо встановити строк дії картки, не надано доказів відкриття рахунку на ім`я відповідача, зарахування коштів на картку (рахунок), не погоджено з відповідачем розмір нарахування відсоткової ставки, а також не надано виписки з такого рахунку, з якої можна було б встановити факт користування відповідачем банківською карткою та наявність у нього заборгованості за кредитом. А відтак, складений позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Відповідно до постанови Верхового Суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 14 квітня 2010 року не підлягають задоволенню з підстав не доведення укладення між сторонами такого договору та наявності заборгованості.

Щодо клопотання про застосування позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, «що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону».

Відтак, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується, оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» є необґрунтованими.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржуване рішення в частині задоволених вимог та судового збору скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 14.04.2010 у розмірі 91494,08 грн та судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 14.04.2010 у розмірі 91494,08 грн відмовити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 30 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 1515,92 грн судового збору скасувати.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2274,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.

Головуючий

Судді