ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4925/25 Справа № 185/2770/21 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Ю. В. на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визнання договору позики таким, що укладений не в інтересах сім`ї та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 через свого представника звернулась до суду із позовом про поділ майна подружжя, в якому просила стягнути з відповідача половину вартості спільного сумісного майна, набутого під час перебування у шлюбі, а саме напівпричіпа марки TROUILLET моделі ST 3312 державний номер НОМЕР_1 та вантажного автомобіля марки IVECO моделі MAGIRUS державний номер НОМЕР_2 .

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтовував тим, що 20 липня 2018 року ним був укладений договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого були позичені у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США. Ці кошти за погодженням з ОСОБА_2 були витрачені на придбання майна, яке є предметом первісного позову автомобіля та напівпричіпа. Таким чином договір позики від 20 липня 2018 року був укладений в інтересах сім`ї. 02 жовтня 2021 року він повернув ОСОБА_3 позичені кошти у повному обсязі.

Просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 20 липня 2018 року у розмірі 3 000 доларів США.

У серпні 2023 року ОСОБА_2 збільшено розмір первісних позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 в частині визнання договору позики грошей, укладеного 20 липня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на суму 6 000 доларів США, таким, що укладений не в інтересах сім`ї, оскільки вона не була обізнана про цей договір, а гроші отримані відповідачем витрачені на власні потреби.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на вантажний автомобіль марки IVECO MAGIRUS, моделі MAGIRUS, 2000 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_2 та напівпричіп Н/ПР-Бортовий-Е марки TROUILLET, моделі ST 3312, 2000 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , у розмірі 134 850 грн.; в задоволенні іншої частини первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 348,50 грн.

Додатковим рішенням від 06 лютого 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 3 335 грн. та витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 7 572,50 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 20.07.2018 року у розмірі 3 000 доларів США та судові витрати у справі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам зустрічної позовної заяви, зазначає, що ним в інтересах сім`ї 20.07.2018 року було отримано від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США для купівлі спірного вантажного автомобіля та напівпричепа. Зазначені кошти ОСОБА_1 повернуто у жовтні 2021 року, про що свідчить наявний у останнього оригінал боргової розписки від 20.07.2018 року. Враховуючи наведене зазначає, що у подружжя виник солідарний обов`язок із повернення зазначених грошових коштів. Крім того звертає увагу, що у судовому порядку ОСОБА_2 намагалась визнати недійсною розписку від 20.07.2018 року, однак у задоволенні позовних вимог їй було відмовлено.

Представником ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначає, що позивачка за первісним позовом не давала згоди на укладення договору позики у розмірі 6 000 доларів США, який не є дрібним побутовим правочином та не була присутня під час його укладення, що підтверджується змістом розписки від 20.07.2018 року. Також звертає увагу, що позика була укладена 20.07.2018 року, спірний вантажний автомобіль IVECO MAGIRUS куплено 24.07.2018 року, а напівпричіп TROUILLET 21.10.2009 року, тобто за 11 років до написання розписки. Крім того, 26.06.2018 року ОСОБА_1 продав автомобіль МАЗ 54323 і за ці кошти придбав 24.07.2018 року автомобіль IVECO MAGIRUS.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та його представник адвокат Євдокимова Ю. В., представник ОСОБА_2 -адвокат Шчекіч І.В..

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 грудня 2007 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 .

Рішенням суду від 31 серпня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

В період шлюбу між сторонами було придбано таке майно:

-напівпричіп Н/ПР-Бортовий-Е марки TROUILLET, моделі ST 3312, 2000 року випуску, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 ,

-вантажний автомобіль марки IVECO MAGIRUS, моделі MAGIRUS, 2000 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_2 .

Зазначене також не заперечується сторонами у справі.

За висновком експерта №935-24 від 29.07.2024 року середня ринкова вартість вантажного автомобіля марки IVECO MAGIRUS, моделі MAGIRUS, 2000 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 , станом на 09 квітня 2021 року складала 142 120 грн.

Згідно розписки від 20 липня 2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 6 000 доларів США для придбання автомобіля Івеко, позика є безпроцентною, позичальник зобов`язується повернути кошти 20 грудня 2020 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довів належними доказами ,що борг було погашено за його власні кошти.

Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами щодо відмови у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України).

Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (п. 61).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що для придбання автомобілю 20.07.2018 року ним з відома дружини було взято в боргу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США, які повернуті 02.10.2021 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 2007 року по 31 серпня 2021 року.

20.07.2018 року ОСОБА_1 було взято в боргу ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США для придбання автомобіля IVECO MAGIRUS.

24.07.2018 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 придбав автомобіль марки IVECO MAGIRUS, моделі MAGIRUS, 2000 року випуску, синього кольору, державний номер НОМЕР_2 , що є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин договір позики, укладений ОСОБА_1 в інтересах сім`ї, придбаний автомобіль використовувався в інтересах сім`ї, що свідчило саме про солідарний характер таких зобов`язань і створювало обов`язки для ОСОБА_2 ,як другого з подружжя, виходячи

із презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,в повернені боргу.

Борг за розпискою ОСОБА_1 повернуто 02.10.2021 року. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 31 серпня 2021 року. При цьому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, щоОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що борг повернуто саме за його власні кошти.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку про те , що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання ОСОБА_3 , як свідка, є безпідставними,оскільки свідок не підтвердив повернення боргу за власні кошти ОСОБА_1 ..

Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині зустрічних позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Законність рішення суду першої інстанції в неоскаржуваній частині, яка стосується первісних позовних вимог ОСОБА_2 судом апеляційної інстанції не перевірялась.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євдокимової Ю. В. залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 8 червня 2025 року.

Судді: