ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4707/25 Справа № 203/2410/24 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року у складі судді Єдаменко С.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 04 січня 2023 року сторони уклали договір позики, за умовами якого відповідач позичила грошові кошти у розмірі 13100 доларів США, та зобов`язувалася повернути до 01 січня 2024 року. На підтвердження зазначеної суми позики та укладення договору позики відповідачем була складена та підписана розписка від 04 січня 2023 року.

Враховуючи, що термін повернення грошових коштів відповідачем, зазначений у розписці від 04 січня 2023 року, настав, та остання зобов`язань щодо повернення грошових коштів не виконує, вона вимушена звернутися до суду та просити стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 13100 доларів США, та 3 % річних, що становить 137,8 доларів США.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт передачі грошових коштів, що є визначальним моментом правовідносин позики.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що відповідачем не спростувано факт підписання розписки від 04 січня 2023 року та отримання грошових коштів, а тому наявні правові підстави для задоволення позову. Вказує, що відповідач під час розгляду справи не спростував презумпцію правомірності договору, не оспорював його по суті, таким чином, право вимоги виникло на підставі чинного правочину, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 04 січня 2023 року ОСОБА_2 склала розписку про те, що отримала від ОСОБА_1 в борг 13100 доларів США та зобов`язується повернути цей борг до 01 січня 2024 року, факт написання даної розписки визнається відповідачем, однак заперечується одержання коштів за цією розпискою.

Під час розгляду справи, сторонами визнавалось в судовому засіданні, що безпосередньо в день 04 січня 2023 року грошові кошти за розпискою не передавались.

Згідно відповіді Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 29 травня 2024 року відповідач ОСОБА_2 виїхала за межі України 07 квітня 2022 року та станом на 01 травня 2024 року назад не поверталась.

Також, згідно відповіді Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 12 вересня 2024 року відомості про виїзд позивачки ОСОБА_1 за межі України чи через лінію розмежування з тимчасово окупованою територією в період з 01 січня 2022 року по 01 травня 2024 року відсутні.

10 січня 2023 року ОСОБА_1 надала заяву про свою згоду на тимчасове проживання у Туреччині малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Свідерською О.В., за реєстром № 23.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 26 травня 2020 року, актовий запис № 689, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати: ОСОБА_5 , батько: ОСОБА_4 .

Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , видного 06 квітня 2024 року Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 758, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати: ОСОБА_2 , батько: ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в день укладання розписки, грошові кошти позивачу відповідачем не передавались, вони перебували на території різних країн, доказів проведення переказу грошових коштів із застосуванням банківських установ чи міжнародних платіжних систем позивачем не надано, як і не надано доказів передачі чи одержання коштів в місці фактичного перебування позивача або відповідача іншою уповноваженою особою згідно довіреності, враховуючи не доведення позивачкою факту передачі коштів за спірною розпискою, що є визначальним моментом правовідносин позики дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в наслідок його не доведеності належними та допустимими доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не спростував факт підписання розписки від 04 січня 2023 року та отримання грошових коштів, а тому наявні достатні правові підстави для задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт передачі грошових коштів, як і не спростовано факт перебування сторін договору позики на території різних країн на дату складання розписки.

Аргументи апеляційної скарги про те, що відповідач під час розгляду справи не спростував презумпцію правомірності договору, не оспорював його по суті, таким чином, право вимоги виникло на підставі чинного правочину, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, є безпідставними, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2025 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 11 червня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна