Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді - Дегтяренко К.С.,

при секретарі судового засідання - Чейпеш В.В.

за участі учасників справи:

представника позивача адвоката Моняк Р.В.

представника відповідача адвоката Вовканич С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовною заявою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Моняк Романа Васильовича до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, як удаваного правочину, що був вчинений під впливом обману,-

встановив:

Адвоката Моняк Романа Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить визнати договір позики недійсним, як удаваний правочин, що був вчинений під впливом обману.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача:

В обгрунтуванн позову зазначає наступне, 10.08.2022 року, ОСОБА_1 (далі - Позивач) почав працювати в службі таксі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «МОЕКОТАКСІ», директором якого є Дутко Євгеній Володимирович (далі - Відповідач ).

31.01.2023 року о 18 год. 55 хв. в с. Розівка на вул. Свободи, 6 Позивач, керуючи автомобілем Рено (який йому надали в користування ТОВ «МОЕКОТАКСІ»), не дотримався безпечної дистанції і швидкості та допустив зіткнення з автомобілем марки «Шкода», що рухався попереду, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Вказані дії Позивача кваліфіковано за ст. 124 ІСУпАП за порушення вимог п.п. 13.1, 12.1 Правил дорожнього руху.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2023 року у справі № 308/1782/23 Позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму у 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

В той же день, після оформлення адміністративного протоколу по дорожньо- транспортній пригоді - 31.01.2023 року, Відповідач почав вимагати від Позивача відшкодувати завданих збитків автомобілю марки «Рено», так як у дорожньо -транспортній пригоді, що мала місце в с. Розівка на вул. Свободи, буд. 6 був винний саме Позивач. Позивач цього не заперечував та повідомив, що без проблем відшкодує завдані транспортному засобу «Рено» збитки. Згодом Відповідач повідомив, що сума, яка покриє витрати з ремонту автомобіля марки «Рено» становить 100 000 гривень. В той день Позивач не мав при собі такої суми коштів (100 000 гривень), а тому Відповідач почав вимагати від Позивача написати розписку як документ, що забезпечить виконання зобов`язання Позивача по відшкодуванню витрат на ремонт автомобіля в майбутньому. Так як це відбувалось під психологічним тиском у присутності директора ТОВ «МОЕКОТАКСІ» - Відповідача та його юриста, то Позивач погодився і написав розписку.

Згідно письмової розписки від 31.01.2023 року ОСОБА_2 (далі - Відповідач) нібито надав ОСОБА_1 (далі - Позивач) позику в сумі 100 000, 00 грн. (сто тисяч гривень).

Згодом Відповідач продав власний транспортний засіб і виручені з продажі кошти передав Позивачу, а саме 50 000 гривень та домовився, що іншу частину коштів передасть через деякий час, адже сума для нього та його сім`ї є суттєвою і на той момент він не мав таких грошей. Через деякий період часу, Позивач почав цікавитись чи відремонтований автомобіль та яка сума коштів була чи буде витрачена на ремонт останнього, на що йому повідомили, що автомобіль ніхто так і не ремонтував та, що не менш важливо, суми грошей, яку вже передав Позивач Відповідачу (50 000 гривень) цілком достатня для ремонту автомобіля «Рено». Вищезазначені обставини, а саме те, що за довгий період часу автомобіль навіть ніхто не ремонтував і не планував ремонтувати та те, що 100 000 гривень є явно завищеною сумою для оплати ремонту автомобіля обурили Позивача і він повідомив Відповідачу, що дасть останньому рівно таку суму коштів, яку Відповідач витратить на ремонт автомобіля «Рено» та підтвердить такі витрати відповідними документами.

Отже, гроші у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень та будь-якому іншому розмірі Позивач у Відповідача не позичав, будь-які зобов`язання перед останнім у нього відсутні. Розписка була написана під диктовку Відповідача, а справжня воля сторін цього удаваного правочину була спрямована на забезпечення виконання зобов`язання Позивача по відшкодуванню витрат на ремонт автомобіля в майбутньому, тобто встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені розпискою.

Розписка фактично була гарантією того, що Позивач належним чином виконає зобов`язання за відшкодування витрат на ремонт автомобіля в майбутньому. Таким чином, між сторонами за домовленістю наставали інші права та обов' язки, ніж ті, що передбачені цим удаваним правочином (розпискою).

Таким чином, враховуючи те, що розписка від 31.01.2023 року встановлює справжню правову природу правовідносин між сторонами, як таких, що виникли внаслідок трудової діяльності відповідача, а також для забезпечення виконання зобов`язань у майбутньому, то не встановлено наявність між сторонами правовідносин за договором позики, дійсність та достовірність договору позики спростовується, факт отримання грошей не підтверджений належними доказами.

Цією розпискою фактично Позивач та Відповідач приховували зовсім інший правочин, наприклад договір гарантії. Відповідач вважає, що його переконали написати розписку, запевняючи в її удаваності задля досягнення однієї мети, а насправді просто домоглися від нього оформлення документу, яий представили як доказ реального укладення договору у позики.

З вказаних підстав, просить позов задовольнити, оскільки стверджує, що договір позики є недійсним, як удаваний правочин, вчинений під впливом обману.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву у якому просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем не доведено обставин зазначених у позові. Зокрема не має жодних доказів, обману, тиску, як фізичного так і психологічного. Крім того, зазначає, що позивачем було погашено частину боргу, що на думку відповідача є визнанням реальності укладеного між ними договору та визнання боргу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 грудня 2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 квітня 2024 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Крім дого ухвалено допитати свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 06.06.2025 року :

представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяв та пояснення надані в суді.

позивач своїм правом на участь усудовому засіданні не скористався;.

відповідач своїм правом на участь усудовому засіданні не скористався

представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити посилаючись на доводи викладені у відзиві та надані пояснення під час сдового засідання.

Допитані в судових засіданнях свідки надали суду наступні свідчення.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що він, як і ОСОБА_1 працював в ««МОЕКОТАКСІ», таксістом. Директором був ОСОБА_2 . В січні 2023 року відбулось ДТП з транспортним засобом «Рено Зое» на якому їздив ОСОБА_1 , йом це відомо із загального чату водіїв, бачив там машину і бачив, що вона пошкодженна. Точних номерів автомобіля на якому їздив ОСОБА_1 не пам`ятає. Вподальшому ОСОБА_1 , йому розказав, що ОСОБА_2 змусив його написати розписку про позику грошових коштів в рахунок пошкодженого автомобіля. Якщо би він не написав розписку його би звільнили. Наскільки він пригадує сума складала 100000 грнр. і частину ОСОБА_1 віддав. При зустрічі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 він присутнім не був, знає все зі слів ОСОБА_1 , однак оскільки з ним раніше була аналогічна ситуація, тобто він за пошкодження автомобіля надавав ОСОБА_2 , розписку, він йому повірив. Крім того зазначив, що вони були працевлаштовані не офіційно.

Свідок ОСОБА_4 пояснив, що він, як і ОСОБА_1 працював в ««МОЕКОТАКСІ», таксістом. Директором був ОСОБА_2 . В січні 2023 року відбулось ДТП з транспортним засобом «Рено Зое» на якому їздив ОСОБА_1 . Фірма за свої кошти автомобілі не ремонтувала, це була стандартна практика. Знає, що ОСОБА_1 писав розписку про отримані від ОСОБА_2 коштів в борг, знає це зі слів ОСОБА_1 , останній пояснював йому, що на нього натиснули і він змушений був її написати. Особисто присутнім при їх розмові не був, як на ОСОБА_1 натиснули він не пояснював.

Інші свідки в судове засідання не з`явились, від свідка ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення до суду, внаслідок чого представник позивача, за чиїм клопотання останні мали бути допитані в якості свідків, відмовився від їх допиту у судовому засіданні та погодився, щодо оголошення заяви ОСОБА_7 ..

Разом з тим, суд вважає, за необхідне зазначити наступне.

Такого порядку надання показань свідків суду, як направлення на адресу суду свої письмових показань цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено.

Зокрема, ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показів свідків, шляхом надсилання їх письмово викладу у заяві, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.

Аналогічної позиції притримується і ВС у своїй постанові справа №200/17947/16-ц від 20.05. 2020 року.

Тому суд вважає, що такі покази судом не можуть бути прийняті.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи:

31.01.2023 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику в сумі 100 000, 00 грн. (сто тисяч гривень). Про що складено відповідну розписку. Строк повернення коштів до 28.02.2023 року.

Позивач зазначає, що розписка є удаваним правочином, вчиненим під впливом обману, та мала на меті приховати інший договір, зокрема договір гарантії.

Позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Відповідно дост. 3 ЦПК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідност. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Положеннями ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ВП ВС у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначила, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити природу правовідносин, що виникли між сторонами, встановити, чи були реально отримані грошові кошти за договором та у разі встановлення такого факту з`ясувати, на виконання якого саме договору були отримані ці кошти.

Такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладений в постанові Верховного Суду України від 25 березня 2020 року справі №569/1646/14-ц.

Власноручне написання позивачем розписки, ним не заперечується, як і часткове погашення боргу за розпискою.

Відповідно до правових висновків викладених в постановах Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17 та від 10.09.2019 №916/2403/18, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу, що свідчить про визнання.

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Системний аналіз статті 235 ЦК України, свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Посилання позивача, на удаваність вказаного правочину з метою приховати договір гарантії, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Та не доведені суду, належними та допустимим доказами.

Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Факт приховання важливої інформації перед укладенням договору позики та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених в даному випадку і є умислом в діях відповідача. За змістом вказаної норми, встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

З роз`яснень, викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Позивачем, на підтвердження вимог надано розписку, разом з тим на думку суду, розписка, може бути лише доказом при вирішенні спору про стягнення суми боргу за договором позики, при вирішенні якого суд зобов`язаний надати оцінку вказаному доказу.

Щодо допитаних судом свідків, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Свідки під час їх допиту, вказували на можливий психологічний тиск на позивача, зокрема погроза його звільненням, при цьому один із свідків показав, що вони не були працевлаштовані офіційно, що і не заперечуютьється позивачем. Разом з тим психологічний тиск, не свідчить про обман та удаваність вчиненого правочину, про що, зокрема, жоден із свідків не повідомив.

Крім того свідки показали, що вся інформація якою вони володіють, відома їм зі слів позивача, крім інформації про ДТП з участю позивача, яка була наявна в загальному доступі у чаті у мобільному додатку. Учасниками розмови між позивачем та відповідачем вони не були.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач своїм правом участі в судовому засіданні не скористався, пояснень не надав, клопотань про допит його в якості свідка суду не надходило, крім іншого слід зауважити, що на початку судового розгляд, судом з`ясовувалось питання, чи бажають сторони брати участь у судовому засіданні самостійно чи скористаються лише свої правом на участь через своїх представників.

Щодо долучених копій рішень судів, які на думку сторони позивача підтверджують наявність такої практики у відповідача, щодо отриманні розписок від своїх працівників про позику коштів, суд не вважає їх такими, які доводять обставини викладені у данному конкретному позові, і можуть бути преюдиційними для фатків встановлених у цій справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, повинні відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При розгляді даної справи не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження доводів позову

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. ст. ст.4, 5, 7, 12-13, 89, 141, 258-259, 264-265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Моняк Романа Васильовича до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, як удаваного правочину, що був вчинений під впливом обману - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , (РНОКПП - НОМЕР_1 ), що проживає за адресою адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , (РНОКПП - НОМЕР_2 ), що проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;

Повний текст рішення складено 18.06.2025 року.

Суддя К.С. Дегтяренко