Справа № 639/7548/23
Провадження № 2/639/126/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року Новобаварський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Яременко В.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новобаварського районного суду міста Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 639/7548/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного з подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2023 року до суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та просив ухвалити рішення, на підставі якого припинити спільну сумісну власність на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на частину вищевказаної квартири.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 08.02.1992 по 21.09.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

У 2002 році подружжям була придбана у власність квартира АДРЕСА_2 .

Оскільки квартира була придбана під час шлюбу, у відповідності до приписів Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а отже у позивача виникло право на частину спірного майна.

Оскільки дане питання не можливо вирішити з відповідачем в добровільному порядку, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 лютого 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 639/7548/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Оголошено заборону на відчуження щодо нерухомого майно, а саме: квартири, загальною площею 72,1 кв. м., житловою площею - 40,7 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 .

29 березня 2024 року відповідач ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного із подружжя та розподіл майна набутого під час шлюбу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року у задоволені клопотання представника відповідача про поновлення строку для подання зустрічної позовної заяви відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного з подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу - повернуто позивачу. Роз`яснено ОСОБА_3 право на звернення до суду з цим позовом в загальному порядку.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу Бакшеєвої Аліни Вячеславівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 залишено без задоволення. Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року залишено без змін.

30 липня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , відповідно до якого просила суд ухвалити рішення та визнати 40/100 частин нерухомого майна Квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю позивача ОСОБА_3 ; визнати рухоме майно автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та визнати за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину вказаного автомобілю; визнати нерухоме майно- гаражний бокс літ. А-1, площею 24.9 кв.м, розташований в гаражному кооперативі «Патрон`за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 200 000 грн., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на частину даного гаражного боксу.

В обґрунтування позову посилається на те, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 08.02.1992 по 21.09.2018. У період шлюбу був придбаний об`єкт нерухомого майна квартира, що розташована у АДРЕСА_1 . Але вказаний об`єкт придбаний не за спільні кошти подружжя. Спірна квартира була придбана у власність 17.07.2001 на підставі договору купівлі-продажу. На момент придбання квартири у подружжя не вистачало коштів на її купівлі, у зв`язку з чим грошові кошти були позичені у друга. Кошти було позичено під те, що ОСОБА_3 планує продати належну їй на праві власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.04.2002 ОСОБА_3 продала зазначену квартиру за 10 000 грн.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.07.2001, квартира АДРЕСА_2 була придбана за 24 561 грн. Власних грошових коштів, які в придбання даного житла вкладала ОСОБА_3 та які не є спільною власністю подружжя стало 10 000 грн. Позивач зазначає, що спірна квартира придбана за суму 24 561 грн., з яких 10 000 грн.- особисті кошти позивача, які складають 400/100 частину від суми, за яку було придбано житло, отже 40/100 частин квартири є її особистою власністю.

Крім того, позивач зазначає, що у період шлюбу, а саме 11.07.2012 подружжям було придбано автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу за ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 .

Вказаний автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя, його вартість у відповідності до довідки про найбільш вірогідну ціну продажу рухомого майна, складає 190 000 грн.

Також у період шлюбу подружжям було побудовано гаражний бокс літ. А-1, площею 24,9 кв.м, розташований в гаражному кооперативі «Патрон», за адресою АДРЕСА_3 . Вартість якого відповідно до Звіту про оцінку майна від 24.02.2024 становить 200 000 грн. Вказаний об`єкт не введений в експлуатацію, однак будівництво закінчене та було проведено за спільні кошти подружжя.

Оскільки вирішити питання щодо поділу майна подружжя неможливо вирішити в добровільному порядку, ОСОБА_3 вимушена була звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного із подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

12 серпня 2024 року на виконання ухвали суду про усунення недоліків стороною позивача надані відповідні документи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 серпня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного із подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу. Призначено підготовче судове засідання.

02 вересня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він вважає позовні вимоги ОСОБА_3 такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам. Так, позивачка не заперечує, що спірна квартира була придбана 17.07.2001 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі. В договорі купівлі-продажу вказано про те, що проведення фінансового розрахунку до підписання договору. Отже, спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Будь-яких домовленостей між подружжям про відступ від рівності часток не було, шлюбний контракт не укладався. В борг кошти для оплати вартості квартири не брали, такої потреби не було. ОСОБА_3 не могла використати 10 000 грн., які отримала від продажу іншої квартири, так як була продана через 9 місяців після купівлі спірної квартири. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували позовні вимоги в цій частині суду не надано.

Також зазначає, що помилковою є і позиція позивача про визнання належного відповідачу автомобіля FORD FOKUS, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 об`єктом права сумісної власності подружжя, оскільки даний транспортний засіб було придбано 11 грудня 2021 року, більше ніж через три роки після розірвання шлюбу.

Що стосується вимог про поділ гаражного боксу в кооперативі «Патрон», відповідач вважає їх такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки гаражний бокс не приватизований, знаходиться на території кооперативу, державна реєстрація права власності на гараж відсутня.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2024 року об`єднане в одне провадження цивільна справа № 639/7548/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та цивільну справу №639/4492/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного з подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу, присвоївши цивільній справі номер № 639/7548/23, номер провадження №2/639/481/24.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2024 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребувано з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області (м. Харків, вул. Шевченка, 26) інформацію: чи зареєстровані за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 будь-які транспортні засоби у період з 1992 року по теперішній час. Якщо транспортні засобі зареєстровані, а згодом зняті з обліку повідомити підставу зняття з обліку; чи мають дані про реєстрацію наступних транспортних засобів - автомобілей: марки FORD FOKUS 2005 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 державний номерний знак НОМЕР_1 та марки FORD FOKUS 2005 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 державний номерний знак НОМЕР_6 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задоволено клопотання представника відповідача про виклик та допит свідків. Викликати в судове засідання та допитати в якості свідків: ОСОБА_6 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ; ОСОБА_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_6 ; ОСОБА_8 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_9 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_7 ; ОСОБА_10 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_11 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2024 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях надійшла інформація стосовно реєстрації транспортного засобу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 листопада 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. Витребувано з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях (філія ГСЦ МВС) місцезнаходження: м. Харків, вул. Шевченка, 26) наступну інформацію: на якій підставі було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 11.07.2012 на автомобіль марки FORD FOСUS 2005 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_1 ; надати належним чином засвідчені копії документів, що були подані для оформлення документів для поїздок за кордон, зокрема свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 11.07.2012 на автомобіль марки FORD FOСUS 2005 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_1 .

12 листопада 2024 року на виконання ухвали суду від РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях надійшла інформація стосовно реєстрації транспортного засобу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року задоволено клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Бакшеєвої І.В. про допит свідка ОСОБА_12 , про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №639/7548/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного з подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу. Призначено справу до судового розгляду в судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 лютого 2025 року відмовлено у задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_4 щодо уточнення даних свідка.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача за первісним позовом про виправлення описки в ухвалі Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.10.2024.

Ухвалою суду від 16 червня 2025 року прийнято відмову відповідача ОСОБА_3 від раніше заявленого клопотання щодо допиту свідків.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Гончаренко О.В., який діє на підставі ордеру, підтримали заявлений позов, просили його задовольнити з підстав, зазначених у рішенні вище. Проти задоволення позову ОСОБА_3 заперечували, вважали його не обґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Бакшеєва А.В., яка діє на підставі ордеру, в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, підтримали свій позов, посилаючись на вищевикладені у рішенні обставини.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні було встановлено, що з 08.02.1992 по 21.09.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, а саме 17.07.2001 відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_3 купила трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. ( т.1 а.с. 10-11, 12 )

Відповідно до п.3 вказаного Договору продаж здійснено за 24 561,00 грн., які продавець отримала від ОСОБА_3 повністю ще до підписання цього договору. ( т.1 а.с. 10)

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. (ч. ч. 1, 3 ст. 61 СК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Позивач ОСОБА_1 просить суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на частину квартири, яка розташована по АДРЕСА_1 .

В свою чергу ОСОБА_3 просить суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 40/100 частин вказаної квартири, як особистою приватною власністю позивача. Посилаючись на те, що спірна квартира придбана за суму 24 561 грн., з яких 10 000 грн.- особисті кошти позивача, які складають 400/100 частину від суми, за яку було придбано житло, отже 40/100 частин квартири є її особистою власністю.

Як вже було зазначено вище, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( стаття 60 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Пунктом 3 ч. 1, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

На підтвердження заявлених ОСОБА_3 позовних вимог нею в якості доказів були надані договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 від 20.04.2002 та додаткова угода до даного договору від 28.05.2002. ( т.3 а.с. 43-46)

Відповідно до умов вищезазначених договорів ОСОБА_3 від продажу квартири отримала від покупця грошові кошти на загальну суму 10 000 грн.

Як пояснила суду позивач ОСОБА_3 вищевказані грошові кошти нею були витрачені на погашення боргу, який вони отримали на купівлю квартири по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 в свою чергу проти таких стверджень ОСОБА_3 заперечував.

Суд, надаючи оцінку доказам, наданих стороною позивача ОСОБА_3 зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи спірна квартира АДРЕСА_2 були придбана у власність 17.07.2001. Тоді, як квартира, яка належала на праві власності ОСОБА_3 , що розташована за адресою АДРЕСА_4 була продана нею 20.04.2002, а повний розрахунок за неї був здійснений 28.05.2002, тобто майже через десять місяців після укладання договору купівлі-продажу від 17.07.2001.

Доказів того, що кошти на придбання спірної квартири були взяті у борг, який пізніше був повернутий за особисті кошти ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Крім того, суд не може прийняти до уваги надані ОСОБА_13 до матеріалів справи письмові пояснення ОСОБА_11 , які нотаріально посвідчені 28.10.2024, в яких вона пояснює про те, що ОСОБА_13 після приватизації квартири по АДРЕСА_4 продала її, а виручені від продажу кошти витратила на погашення боргу, який брався для придбання квартири по АДРЕСА_1 , оскільки даний свідок є близьким родичам позивачки, а отже заінтересованою особою у вирішенні спору на її користь. Крім того, дані пояснення особи не підтверджуються іншими письмовими доказами. ( т.2 а.с. 90)

Отже, позивач ОСОБА_3 в супереч вимогам ст. ст. 12, 77, 78, 80 ЦПК України не надала суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції, а тому суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.

В судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на ім`я ОСОБА_3 .

Як вже було зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Вказані позиції викладені також у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Таким чином, суд вважає необхідним визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину зазначеної квартири.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Крім того, позивач ОСОБА_3 просила суд визнати автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та визнати за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину вказаного автомобілю.

Стосовно даних позовних вимог суд зазначає наступне.

Як вбачається з відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях №31/32/6342-8984-2024 від 09.10.2024, за гр. ОСОБА_1 11.12.2021 року на підставі договору купівлі-продажу від 11.12.2021 №7218/21/013798, ТОВ «МАГНОЛИТ» було зареєстровано транспортний засіб FORD FOKUS, 2005 року випуску, VIN-код НОМЕР_7 , № кузова НОМЕР_7 , (попередній номерний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 ), з отриманням номерних знаків НОМЕР_6 та свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_9 . ( т.2 а.с. 81)

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_9 автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску, № кузова НОМЕР_7 , держаний номер НОМЕР_6 зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 11.12.2021. ( т.3 а.с. 115)

Згідно з вимогами ч.4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Оскільки в судовому засіданні було достовірно встановлено, що право власності на автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску, попередній номерний знак НОМЕР_1 у відповідача ОСОБА_1 виникло 11.12.2021, тобто після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 , даний автомобіль не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що спірний автомобіль використовувався ОСОБА_1 у тому числі під час їх перебування у шлюбі не оспорювалися стороною відповідача, однак останній пояснив, що на той час він управляв даним транспортним засобом на підставі доручення, права власності на той час він не мав.

Дійсно, як вбачається з відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській та Сумській областях №31/32/6341-11258-2024 від 12.11.2024, відповідно до інформаційних баз даних свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 11.07.2012 на автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску, кузов НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 було оформлено співробітниками ВРЕР №1 ГУМВСУ в Харківській області на гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 за технологічною операцією (на той час) «230 Видача свідоцтва про реєстрацію для поїздки за кордон по дорученню». Підставою оформлення було свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 від 07.05.2011, Дніпропетровське МРЕВ-1, власник транспортного засобу ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ( т.2 а.с. 99)

Даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про те, що автомобіль марки FORD FOKUS, 2005 року випуску не є спільною сумісною власністю подружжя в розумінні ст. ст. 69, 70 СК України, а тому вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на частину даного автомобілю в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Крім того, ОСОБА_3 просила суд визнати гаражний бокс літ. А-1, площею 24.9 кв.м, розташований в гаражному кооперативі «Патрон» за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 200 000 грн., об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на частину даного гаражного боксу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 пояснила, що подружжям під час шлюбу був побудований гараж в ГК «Патрон», який використовувався в інтересах сім`ї.

Свідок ОСОБА_10 підтвердив суду факт наявності в користуванні його батьків гаражного боксу, який розташований в районі Холодної гори. Зі слів батьків йому відомо про те, що вони даний гараж був побудований ними.

Відповідач ОСОБА_1 даний факт не заперечував, однак зазначив, що даний гаражний бокс є об`єктом незавершеного будівництва, право власності на нього не оформлено.

Відповідно до довідки ГК «Патрон» від 27.08.2024, ОСОБА_1 у даному гаражному кооперативі по АДРЕСА_9 , належить гаражний бокс № НОМЕР_10 , площею 30 кв.м. ОСОБА_1 є членом ГК «Патрон», вартість гаражного боксу № НОМЕР_10 виплачена повністю. Пайові членські внески сплачені в повному обсязі. Заборгованості на 27.08.2024 немає. Даних про приватизацію гаражу немає. ( т.3 а.с. 116)

Згідно витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.08.2024, реєстрація права власності за ОСОБА_1 на гаражний бокс відсутня. (т.3 а.с. 117)

Отже, судом достовірно встановлено, що право власності на гаражний бокс, який розташований в ГК «Патрон» у встановленому законом порядку не зареєстровано.

Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно, як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку, суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15.

Однак позивачем ОСОБА_3 не надано достовірних та беззаперечних доказів витрат, понесених на будівництво гаражного боксу, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , ГК «Патрон», у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позову в даній частині.

Таким чином, даючи оцінку вищезазначеному, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_1 , та про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 .

Щодо судових витрат на правову допомогу, які заявив представник позивача, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої, шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18. Представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі сумі 32 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_1 , під час розгляду справи представляв адвокат Гончаренко О.В. на підставі ордеру № 4-ц від 26 січня 2024 року (т. 1 а.с.68). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано договір від 31.07.2023 №31072305 про надання юридичних послуг, акт приймання-передачі наданих послуг №31072305 від 27.12.2023, вартість послуг складає 8 000,00 грн.; договір № 3 про надання правової допомоги від 25 січня 2024 року, додаткова угода № 3/3-ц до договору про надання правової допомоги № 3 від 22.01.2024, вартість послуг складає 12 000,00 грн., квитанція № 3 від 26 січня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 25 січня 2024 року № 3 про сплату за послуги у розмірі 12 000,00 грн.; договір № 8-ц про надання правової допомоги від 22 серпня 2024 року, додаткова угода № 24/1 до договору про надання правої допомоги № 8-ц від 22.08.2024, вартість послуг складає 12 000,00 грн., квитанція № 8-ц від 22 серпня 2024 року до договору про надання правової допомоги від 22 серпня 2024 року № 8-ц про сплату за послуги у розмірі 12 000,00 грн.(т. 1 а.с.36,37,38; т. 2 а.с. 53,54; т. 3 а.с. 123).

Отже, врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом Гончаренком О.В. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, а також те, що первісний позов задоволено та відповідно покладення на сторону відповідача за первісним позовом судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшення позивачу за первісним позовом розміру витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 20 000,00 грн. витрат на професійну правову (правничу) допомогу. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на наведенні вище положення, а також на те, що у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а позов ОСОБА_1 , який звільнений від сплати судового збору на підставі вимог ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», задоволено, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 6 600 грн., що становить 1% від ціни позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 265 ЦПК України, ст. 365 ЦК України;ст. ст. 57; 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_2 .

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частини майна особистою приватною власністю одного з подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. (двадцять тисяч гривень).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у сумі 6 600 грн. (шість тисяч шістсот гривень).

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 18 червня 2025 року.

Суддя В.В. Труханович