Справа № 465/3581/25
Провадження 2/465/2744/25
РІШЕННЯ

Іменем України

20.06.2025 м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі головуючої судді Кушнір Б.Б., з участю секретаря Швед О.Р., представника позивача Гринишина П.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЮРПРИЗ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «СЮРПРИЗ» (далі також ТОВ «СЮРПРИЗ», позивач) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 (далі також відповідач) про стягнення заборгованості за договором оренди, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість з орендної плати сумі 14 071,47 грн.; грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання (неустойку) за період з 22.03.2023 по 31.03.2025 в сумі 28 142,9 грн., пеню в сумі 4 774,53 грн. та 3% річних в сумі 854,69 грн., а тому загальна сума, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 47 843,63 грн., а також просить стягнути понесені судові витрати в розмірі 3 028 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 26.12.2022 ТОВ «СЮРПРИЗ» набуло у власність нежитлове приміщення мезоніну під індексом №7-1 загальною площею 17,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Орендарем даного приміщення відповідно до Договору оренди № Ф-11711-19 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) укладеного між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 15 березня 2019 року (далі також Договір оренди) була відповідач, якій було відомо про приватизацію орендованого нею майна, остання також брала участь в аукціоні щодо викупу даного приміщення і відомо, що ТОВ «Сюрприз» стало переможцем аукціону. Зазначає, що Франківським районним судом вже було розглянуто цивільну справу № 465/7610/23 за позовом ТОВ «СЮРПРИЗ» до ОСОБА_1 про усунення перешкод нежитловим приміщенням та стягнення заборгованості по орендній платі, який задоволено повністю. Однак станом на 29.04.2025 ОСОБА_1 не звільнила нежитлове приміщення мезоніну під індексом № 7-1 загальною площею 17,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та не надала доступ до нього, а відтак у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по сплаті орендної плати з березня 2023 року по березень 2025 року у сумі 14 071,47 гривень. Крім цього, з врахуванням вимог ст. ст. 546, 549 - 552, 611, 612, 625 ЦК України, п. 5.7 Договору оренди, у разі прострочення по сплаті орендних платежів орендар сплачує пеню у розмірі ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за порушення зобов`язання за період з 22.03.2023 по 31.03.2025 у розмірі 4 774,53 гривень, а також підлягає до стягнення з відповідача за прострочення грошового зобов`язання три проценти річних від простроченої суми, що за період з 22.03.2023 по 31.03.2025 становить 854,69 гривень. Крім цього, з врахуванням вимог ст. 785 ЦК України, п. 9.9 Договору оренди за прострочення виконання зобов`язання позивач має право стягнути грошові кошти (неустойку) в сумі подвійної орендної плати за час прострочення оплати, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання (неустойка)за період з 22.03.2023 по 31.03.2025 у розмірі 28 142,94 гривень. Оскільки відповідач не бажає у добровільному порядку врегулювати спірні питання, тому позивач змушений звернутись до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задоволити.

Ухвалою суду від 02.05.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати за участю сторін.

Ухвалою суду від 30.05.2025 розгляд даної цивільної справи відкладено та про дату, час та місце проведення наступного засідання повідомлено учасників справи.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав суду пояснення з підстав, викладених у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце розгляду даної справи, зокрема шляхом надіслання на зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , копії ухвали про відкриття провадження та судової повістки, які повернулися на адресу суду 19.05.2025 з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором № 150, та надіслання копії ухвали про відкладення розгляду справи та судової повістки, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення із штриховим ідентифікатором №656.

Також відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Відзиву на позов не подав.

За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом установлено, що 26.12.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» набуло у власність нежитлове приміщення мезоніну під індексом №7-1 загальною площею 17,0 кв.м. (сімнадцять цілих нуль десятих квадратних метра), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу об`єкта малої приватизації нежитлового приміщення мезоніну загальною площею 17,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами електронного аукціону, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Залецькою Н. М. за реєстровим номером 1495.

Відповідно Договору оренди № Ф-11711-19 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) укладеного між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та ОСОБА_1 15 березня 2019 року (далі також Договір оренди), орендарем приміщення мезоніну під індексом №7-1 загальною площею 17,0 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , була ОСОБА_1 .

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

Згідно з ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами частини першої статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Статтею 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини першою, п`ятою статті 762 ЦК України).

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Згідно зі статті 782 ЦК України, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19 вказано, що: «відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом статті 782 ЦК України, а також виходячи з положень статей 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року по справі № 456/2076/19 (провадження № 61-6357св21) вказано, що «договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Аналогічний висновок мітиться у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).

Слід зазначити, що статті 782 ЦК України є спеціальною нормою, яка встановлює підстави і наслідки відмови від договору найму. Підставою для відмови є порушення договору з боку наймача у вигляді невнесення ним плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд. А наслідком - припинення договору в момент отримання повідомлення наймачем.

Отже, відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом статті 782 ЦК України, а також виходячи з статей 205,654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Додаткових вимог вказані положення ЦК України не містять. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем.

Відповідно до п.9.6. Договору оренди, у разі припинення або розірвання договору оренди орендар повинен повернути орендодавцю об`єкт оренди у належному стані, не гіршому ніж на час передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцю збитки у разі погіршення стану об`єкта оренди з вини орендаря.

Відповідно до п. 9.8. Договору оренди, з моменту припинення дії договору оренди у зв`язку із закінченням терміну його дії, нарахування орендної плати за користування об`єктом оренди припиняється.

Пунктом 10.1. Договору оренди передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Однак, всупереч умовам укладеного договору та вимогам вищезазначених законодавчих актів, відповідач взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконала.

Зокрема, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.07.2024 у справі №465/7610/23 (провадження №2/465/1102/24) зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним Товариству з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» на праві приватної власності нежитловим приміщенням мезоніну під індексом №7-1 загальною площею 17,0 кв.м. (сімнадцять цілих нуль десятих квадратних метра),яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання звільнити нежитлове приміщення та надати доступ до нього.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Богдана Лепкого, 14; ): заборгованість в загальній сумі 7387.68 грн., з якої заборгованість з орендної плати в сумі 1499,79 грн. за період з 26.12.2022 року по 22.03.2023 року, грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання (неустойку) за період з 22.03.2023 року по 31.08.2023 року в сумі 5673,34 грн. та, пеню в сумі 190,74 грн. та 3% річних в сумі 23,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (місцезнаходження: 79007, м. Львів, вул. Богдана Лепкого, 14; ) судовий збір в розмірі 5 368 грн. 00 коп.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема у постанові від 18.12.2019 у справі № 761/29966/16-ц.

Суд під час прийняття рішення за цим спором також враховує преюдиціальність рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22.07.2024 у справі №465/7610/23 (провадження №2/465/1102/24), яким встановлено факт припинення Договору оренди № Ф-11711-19 від 15 березня 2019 року, а отже дана обставина не доказується при розгляді даної справи.

Поряд із цим, суд бере до уваги те, що права власника нерухомого майна щодо його повернення захищене судом лише 22.07.2024, шляхом зобов`язання відповідача звільнити об`єкта оренди, стягнення заборгованості з орендної плати, пеню та неустойку. Указане рішення набрало законної сили 12.12.2024, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №77645611 від 01.04.2025.

Відтак, у зв`язку з припинення дії договору оренди, нарахування орендної плати за користування об`єктом оренди припиняється, а відтак нарахована позивачем заборгованість по сплаті орендної плати з березня 2023 року по березень 2025 року у сумі 14 071,47 гривень не підлягає до задоволення.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення пені за порушення зобов`язання за період з 22.03.2023 по 31.03.2025 у розмірі 4 774,53 гривень, а також трьох процентів річних за 22.03.2023 по 31.03.2025 в розмірі 854,69 гривень, нараховані на суму заборгованості по заявленій до стягнення орендній платі, то вказані позовні вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від нарахованої суми заборгованості у сумі 14 071,47 гривень, яка до задоволення не підлягає як безпідставно нарахована.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно п. 9.9. Договору оренду, якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення об`єкта оренди у порядку і у строки, передбачені ч. 9 цього Договору, Орендодавець нараховує Орендареві неустойку у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за весь час прострочення обов`язку щодо повернення об`єкта оренди.

У пункті 9.10 постанови від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вказав на те, що після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Частиною другою статті 785 ЦК України встановлено, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Передбачені статтею 785 ЦК України наслідки пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму).

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що із закінченням строку договору оренди, на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у орендаря виникає новий обов`язок - негайно повернути річ.

Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в оренду. Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

У випадку якщо орендар не повертає майно після закінчення строку договору оренди орендодавець вправі звернутися до суду з позовом про стягнення з орендаря неустойки (частина друга статті 785 ЦК України), в межах розгляду якого орендар вправі спростувати доводи щодо неповернення ним цього майна чи наявності вини у такому неповерненні.

Така неустойка є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі припинення договору, якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Отже, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, що зумовлює вимогу щодо сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків та здійсненні своїх суб`єктивних прав. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку частини 2 статті 785 ЦК України, Верховним Судом в постанові від 01.02.2022 у справі № 908/1627/19 зазначено про те, що для суду обов`язковим є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

При цьому така правова позиція висловлювалася Верховним Судом неодноразово у постанові від 24.10.2019 у справі №904/3315/18 (пункти 137-139), у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 13.12.2019 у справі №910/20370/17.

Відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною 2 статті 785 ЦК України, необхідна наявність вини в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічні за змістом правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №914/4238/15, від 24.04.2018 у справі №910/14032/17 та від 09.09.2019 у справі №910/16362/18 (пункт 51), від 13.12.2019 у справі №910/20370/17, від 06.07.2021 у справі №906/562/20.

Отже, санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19) і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі.

Відповідач правом на подання відзиву не скористалась, у судове засідання не з`явилась, тож суд не може встановити на надати правову оцінку причин неповернення майна.

В той же час, відповідачка не надала суду належних доказів на підтвердження того, що після припинення договору вона повернула об`єкт оренди позивачу.

Згідно з п. 9.5 Договору оренди, об`єкт оренди вважається переданим орендодавцю з часу підписання акту здачі-приймання.

Разом з цим у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення відповідачем дій, які би свідчили про реальний намір передати позивачу орендоване майно та підписати з останній відповідний акт здачі-приймання.

Відтак, позивач після припинення дії договорунарахував відповідачу у відповідності до вимог ст. 785 ЦК України неустойку за період 22.03.2023 - 31.03.2025 у розмірі 28 142,94 гривень, що підтверджується наданим до позову розрахунком.

Проте, як вбачається з рішення Франківського районного суду м. Львова від 22.07.2024 у справі №465/7610/23 (провадження №2/465/1102/24), з ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання (неустойку) за період з 22.03.2023 по 31.08.2023 в сумі 5 673,34 гривень, а відтак стягнення такої неустойки з відповідача на користь позивача за період з 22.03.2023 по 31.08.2023 повторно не підлягає до задоволення.

Отже, правомірними та підставними, а відтак, такими, що підляггають до задоволення, суд визнає позовні вимоги в частині стягнення неустойки за період 01.09.2023 31.03.2025 у розмірі 8874,48 гривень.

За таких обставин після припинення дії договору оренди за період 01 вересня 2023 року до 31 березня 2025 року у відповідача перед позивачем виник обов`язок сплатити неустойку за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди в розмірі поточної подвійної орендної плати, що складає 8874,48 гривень, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушували право, примусового виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають часткового задоволенню.

Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 гривень, як передбачено статтею 4 Закону України «Про судовий збір».

Ціна позову визначена позивачем сумою стягнення 47 843,63 гривень.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягує із відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 561,66 гривень (8874,48*3028/47 843,63).

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76, 77, 79, 80, 83, 89, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 282, 353 ЦПК України, суд-

у х в а л и в :

Позов частково задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання (неустойку) за період з 01.09.2023 31.03.2025 в розмірі 8 874,48 гривень та судові витрати у розмірі 561,66 гривень судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви, а всього разом 9 436 (дев`ять тисяч чотириста тридцять шість) гривень 14 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Сюрприз», Код , 79007,місцезнаходження: м. Львів, вул. Богдана Лепкого, буд. 14.

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дата складення повного судового рішення 20.06.2025.

Суддя Кушнір Б.Б.