Справа № 539/3005/25
Провадження № 2/539/1346/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року місто Лубни

Суддя Лубенського міськрайонного суду Полтавської області Пилипчук М. М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника, визнання дій незаконними, зобов`язання зняти арешт із земельного паю та скасування заборони на керування транспортним засобом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Лубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника, визнання дій незаконними, зобов`язання зняти арешт із земельного паю та скасування заборони на керування транспортним засобом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 січня 2022 року державним виконавцем Лубенського міськрайонного ВДВС винесено постанову у виконавчому провадженні № 67774292 про арешт майна боржника ОСОБА_1 з метою стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 . Позивач вказував, що батьківство є недоведеним, що підтверджується судовими рішенням. Вказував, що суддею Оболонського районного суду міста Києва у справі № 2-4146 у 2010 році безпідставно ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 коштів на утримання дочки, факт народження якої визнано 03 вересня 2018 року від матері, відомості про батька Роздільнянським районним судом Одеської області вирішено вказати зі слів матері. Батьківство ніколи не визнавалося, а особи ОСОБА_3 взагалі не існує в правовому полі України. Стверджував, що працював у сфері пасажирських перевезень (таксі), що було єдиним джерелом доходу, через накладену заборону на керування авто втратив можливість заробітку, не маючи доходу, не зміг сплачувати аліменти, після чого виконавча служба наклала арешт на мій земельний пай. Запис про батьківство зроблений за межами України, без відома позивача, що викликає обґрунтовані сумніви щодо законності зобов`язань щодо аліментів.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 24 січня 2022 року у виконавчому провадженні № 67774292 про арешт майна боржника; визнати дії Лубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області незаконними і такими, що порушують конституційні права позивача; зобов`язати Лубенський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зняти арешт із земельного паю та скасувати заборону на керування транспортним засобом.

Згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Судом встановлено, що позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника, визнати дії виконавчої служби незаконними і такими, що порушують його конституційні права, зобов`язати виконавчу службу зняти арешт із земельного паю та скасувати заборону на керування транспортним засобом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 447 ЦПК України судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому цим розділом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права (стаття 447-1 ЦПК України).

Частиною першою статті 448 ЦПК України визначено, що скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 січня 2025 року у справі № 592/5020/24.

Питання, пов`язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. Тобто зазначеними нормами ЦПК України передбачено можливість оскарження дій виконавця до того суду, який видав виконавчий документ на виконання свого рішення, ухваленого в порядку цивільного судочинства.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Натомість, скарги на дії (бездіяльність), рішення державних виконавців (приватних виконавців) мають на меті захист прав сторін виконавчого провадження з виконання судових рішень та покладають на суд контроль за належним виконанням судових рішень. Здійснення такого судового контролю відбувається за правилами спеціального виду провадження в цивільному судочинстві, що є відмінним від позовного. Головна мета судового контролю за виконанням судових рішень полягає, насамперед, у реалізації основних завдань судочинства при здійсненні судами правосуддя, оскільки воно не обмежується ухваленням судового рішення, а також передбачає його виконання. Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами. Тому після вирішення спору і набрання судовим рішенням законної сили суд здійснює контроль за його виконанням, а також захист прав та законних інтересів сторін виконавчого провадження.

За змістом позовної заяви, арешт накладено на нерухоме майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні № 67774292, тому він не може виступати позивачем у цій справі, така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, оскільки процесуальним законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме: оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Не підлягають вирішенню в позовному провадженні у порядку цивільного судочинства й іншій вимоги позивача, оскільки стосуються захисту прав та інтересів сторін виконавчого провадження, відкритого за результатом вирішення спору в іншій справі про стягненні аліментів.

Таким чином належним порядком захисту прав позивача як боржника у виконавчому провадженні є звернення до суду саме зі скаргою на дії приватного виконавця та на рішення, ухвалені приватним виконавцем під час здійснення відповідного виконавчого провадження, що відповідає вимогам норм процесуального права та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, керуючись статями 25, 12, 13, 186, 260, 354, 447, 448 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Лубенського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна боржника, визнання дій незаконними, зобов`язання зняти арешт із земельного паю та скасування заборони на керування транспортним засобом.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М. М. Пилипчук