Справа № 275/1247/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року с-ще Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді Данилюк О. С.

при секретарі с/з Марієвській Н.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Томашевського О.В., відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Брусилів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Борис Борисович, про встановлення факту постійного проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Борис Борисович, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини. В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 . До смерті та після смерті його батька він фактично з ним прожив за адресою: АДРЕСА_1 , хоча зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , вів спільне господарство (постійно допомагав з поточним ремонтом будинку та доглядав за садибною ділянкою, лікував батька). 04.11.2018 року державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Житомирською області Пилипчук Л.А. від батька на його ім`я було посвідчено заповіт від 04.11.2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 1804, яким батько заповів позивачу все своє майно, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки кадастровий номер :01:003:1585, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0134, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 18.09.2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , та на дві земельні ділянки. Проте, приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б. Б. винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельні ділянки. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що він як спадкоємець за заповітом у встановлений законом строк не подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька. При цьому позивач зазначив, що у встановлений законом шестимісячний строк після смерті батька він не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у зв`язку з тим, що постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, і вважав себе таким, що прийняв спадщину.

Однак, оскільки для отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька позивачу потрібно підтвердити факт постійного проживання з померлим батьком на час його смерті, просив судвстановити факт сумісного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 листопада 2024 року у вказаній цивільній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання.

Від відповідачки ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідачка позовні вимоги не визнала через наступне. Так, зазначила, що її з позивачем батько ОСОБА_3 проживав сам в АДРЕСА_1 , останні місяці перед смертю дуже хворів. У жовтні 2020 року в батька почалась гангрена на пальці ноги, та лікарями було рекомендовано ампутацію пальця. Тоді за проханням батька вона разом з ним перебувала в лікарні, де він проходив обстеження, а потім і переніс ампутацію ноги. При цьому лише вона здійснювала постійний догляд за батьком, оскільки він потребував постійної сторонньої допомоги, купувала йому ліки, виконувала гігієнічні процедури. Позивач же мешкав в с. Морозівка, батька не відвідував, ніякої допомоги в лікуванні та догляді за ним не надавав. Після виписки батька та до його смерті позивач лише періодично відвідував батька, однак спільно з ним не проживав. Через це батько дуже плакав та шкодував, що склав заповіт на позивача. Вказала, що позивач у 2020 році перебував на посаді старшого дільничного офіцера поліції відділу поліції зони Чорнобильської АЕС ГУНП в Київській області та у поданих деклараціях за 2020 рік, а також 2018, 2019, 2021 роки вказував своїм зареєстрованим місцем проживання село Морозівку Житомирської області, зазначаючи, що зареєстроване місце проживання збігається з фактичним. Також зазначила, що сама вона подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька у встановлений законом строк, при цьому позивач вимагав від неї відмовитись від спадщини. Просила у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якій позивач зазначив, що його батько ОСОБА_3 з 2016 року і до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно проживав з цивільною дружиною ОСОБА_4 у власному будинку в АДРЕСА_1 , з якою вони вели спільне господарство. Позивач часто приїжджав до них, помагав по господарству, тоді як відповідачка через неприязне ставлення до батька взагалі його не відвідувала, через що батько й склав заповіт на нього. Зазначив, що коли батько захворів, за декілька місяців до його смерті позивач переїхав проживати до батька. На той час він працював в підрозділі поліції зони Чорнобильської АЕС ГУНП в Київській області, несення служби було визначено вахтовим способом - два тижні працював, два тижні вихідний, тому з місця проживання з батьком він відлучався тільки по роботі. Вказав, що коли у жовтні 2020 року йому стало відомо, що батько потребує складної операції з непередбачуваними наслідками, він сам просив відповідачку відвезти батька на операцію, сподіваючись повернути добрі відносини між ними. Відповідачка погодилась, однак повідомила, що багато уваги приділити батьку не зможе, бо має власні справи. Також вказав, що дійсно у декларації вказав зареєстроване місце свого проживання, оскільки не мав підтверджуючих документів щодо місця фактичного проживання, то як договору оренди житла, який він не міг просити батька підписати через його тяжку хворобу. Просив його позовні вимоги задовольнити.

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 , в яких вона зазначила, що позивач свідомо не подав заяву про прийняття спадщини, проігнорувавши вимоги закону. Вказала, що ОСОБА_4 не була цивільною дружиною батька, та зі слів останнього їй відомо, що ОСОБА_4 лише допомагала йому в домашніх справах, а він у відповідь допомагав їй. ОСОБА_4 іноді залишалась у батька на ніч, але ніколи спільно з ним не проживала. Зазначила, що з батьком в неї були завжди складні стосунки, які погіршились через те, що вона заступалась за власну онкологічно хвору матір. Тому вона на батька була ображена та мало з ним спілкувалась. Стверджувала, що брати участь в лікуванні батька позивач її не просив, допомоги ніякої їй він в цьому не надавав, участі в лікуванні батька не брав. При цьому за весь час її перебування з батьком під час його хвороби ОСОБА_4 вона ані в лікарні, ані в батьковій хаті жодного разу не бачила.Також вважає, що позивач у свою декларацію вніс правдиві дані щодо місця свого фактичного проживання, яке збігається з зареєстрованим у с. Морозівка, оскільки за внесення недостовірних даних передбачена відповідальність. Просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 16.05.2025 року підготовче провадження у вказаній цивільній справі було закрито та справу було призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Томашевський О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, вимоги якої просили задовольнити. Також позивач пояснив, що допомоги в лікуванні та догляді за батьком відповідачка не надавала, вона лише раз завезла батька до лікарні. Через це батько на неї сердився, а вона казала, що їй ніколи з ним займатись, оскільки в неї свої справи. Стверджував, що останні місяці перед смертю батька проживав з батьком постійно, відлучався лише по роботі на зміну.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив позивача. Вказала, що дійсно після смерті матері до будинку батька вона навідувалась дуже рідко, однак має недалеко від батьківської хати город, тому їй точно відомо, що ані її брат, позивач у справі, ані ОСОБА_4 з батьком не проживали. Також пояснила, що декларації позивача, які вона додала до відзиву на позовну заяву, вона отримала неофіційно.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що знає родину сторін у справі дуже давно. Коли в неї помер чоловік, а у батька сторін по справі ОСОБА_3 померла дружина, десь за шість років до смерті ОСОБА_3 вони вирішили спільно проживати. Проживали вони в будинку ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , у цивільному шлюбі, спільно вели господарство. Вказала, що позивач у справі ОСОБА_1 постійно був у батька, допомагав по господарству, в будинку зберігались його речі, дочку ОСОБА_3 відповідачку у справі вона у батька не бачила. Стверджувала, що догляд за хворим ОСОБА_3 здійснювала вона та позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 , зі слів свідка, лише відвезла за проханням позивача їх батька до лікарні в м. Житомир на операцію, бо сам позивач працював вахтовим способом та не міг поїхати через роботу. Вказала, що їй було відомо зі слів самого ОСОБА_3 , що він склав заповіт на сина. Підтвердила, що на момент смерті ОСОБА_3 його син ОСОБА_1 постійно проживав разом з ним в його будинку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що знала ОСОБА_3 з дитинства, оскільки вони були ровесниками, дуже близько спілкувались родинами, були кумами. Вказала, що дуже часто бувала в будинку ОСОБА_3 та стверджувала, що позивач ОСОБА_1 постійно перебував у батька, допомагав йому по господарству, а також грошима, купував ліки. Також стверджувала, що після смерті дружини ОСОБА_3 проживав до смерті у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 . Зазначила, що їй зі слів ОСОБА_3 було відомо, що він переоформив своє майно на сина, бо він питав в неї, до якого нотаріуса поїхати, однак про те, що він склав саме заповіт, а не договір дарування, вона дізналась вже після його смерті. Вказала, що з відповідачкою ОСОБА_2 у ОСОБА_3 були погані стосунки, вони майже не спілкувались. Підтвердила, що на момент смерті ОСОБА_3 його син ОСОБА_1 постійно проживав разом з ним в його будинку.

Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дослідивши подані сторонами письмові докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 71 рік в смт. Брусилів помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про його смерть (а.с. 9).

Померлий ОСОБА_3 був батьком позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 10).

Також судом встановлено, що померлому ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинку АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння № НОМЕР_1 від 18.03.1989 р., виданого виконкомом Брусилівської селищної ради Житомирської області, та земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:0134, яка розташована на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області, та :03:000:1585, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1 , на підставі державних актів про право власності на земельні ділянки серії ЯК № 524167 та серії ЖТ № 9023300(а.с. 14-16).

При цьому встановлено, що 04.11.2018 року державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контори Житомирської області Пилипчук Л.А. було посвідчено заповіт ОСОБА_3 , яким останній все своє рухоме та нерухоме майно, яке на день його смерті буде йому належати, заповів своєму сину ОСОБА_1 , позивачу у справі (а.с. 7).

З довідки від 15.01.2025 року № 7/02-14/26/2021, виданої приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Б.Б., вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , заведена спадкова справа під номером 26/2021,та спадкоємцями є дочка ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 (а.с. 50).

При цьому постановою приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавка Б.Б. від 18.09.2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_3 у зв`язку із пропуском строків для прийняття спадщини (а.с. 6).

Також судом встановлено, що на момент смерті ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , один, що випливає з довідки, виданої виконкомом Брусилівської селищної ради Житомирської області № 4656 від 16.09.2024 року (а.с. 13).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частина 3 вказаної статті визначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Пунктом 23 вказаної Постанови передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У відповідності з п. 4.16 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

При цьому згідно п. 3.20 глави 10 вказаного Порядку факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 на час смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 підтвердили допитані судом свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які беззаперечно стверджували, що позивач ОСОБА_1 дійсно проживав разом із батьком ОСОБА_3 до дня його смерті та доглядав за ним. При цьому сумніватись у правдивості або достовірності показів вказаних свідків в суду немає підстав.

Покази вказаних свідків в сукупності з іншими дослідженими судом письмовими доказами суд вважає достатніми для того, щоб дійти висновку про проживання позивача ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_3 на час його смерті в будинку за місцем проживання ОСОБА_3 .

Суд не приймає до уваги декларації ОСОБА_1 за 2018, 2019,2020 та 2021 рік, подані відповідачкою ОСОБА_2 на підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки такі докази отримані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, згідно ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Частина 1 статті 47 вказаного Закону визначає, що подані декларації включаються до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що формується та ведеться Національним агентством у визначеному ним порядку. На офіційному веб-сайті Національного агентства забезпечується відкритий цілодобовий доступ до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, шляхом можливості перегляду, копіювання та роздруковування інформації, а також у вигляді набору даних (електронного документа), організованого у форматі, що дозволяє його автоматизоване оброблення електронними засобами (машинозчитування) з метою повторного використання. Зазначені у декларації відомості щодо реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта громадянина України, унікального номера запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, місця проживання, дати народження фізичних осіб, щодо яких зазначається інформація в декларації, місцезнаходження об`єктів, які наводяться в декларації (крім області, району, населеного пункту, де знаходиться об`єкт), номера рахунку в банківській чи іншій фінансовій установі, є інформацією з обмеженим доступом та не підлягають відображенню у відкритому доступі.

З поданих відповідачкою декларацій вбачається, що останні роздруковані не з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, містять інформацію з обмеженим доступом, яким чином відповідачка отримала таку інформацію, остання пояснити суду не змогла.

При цьому згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Фотографії батька сторін у справі в лікарні, копії виписок з історій його хвороби, медичних досліджень, надані відповідачкою, доводять, що ОСОБА_3 тяжко хворів, однак висновків суду про проживання позивача ОСОБА_3 разом із батьком на час його смерті не спростовують.

Таким чином, оскільки встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини для позивача ОСОБА_1 має юридичні наслідки, з урахуванням всіх встановлених обставин справи в суду наявні законні підстави встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 на час смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 .

На підставі ст.ст. 1261, 1268, 1296 ЦК Українита керуючисьст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Бородавко Борис Борисович, про встановлення факту постійного проживання, - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт постійного проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 на час смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення постановлено суддею у нарадчій кімнаті.

СУДДЯ О.С. Данилюк