ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпріапеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та представника ОСОБА_1 адвоката Ходюш А. М. на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, постанови Дніпровського апеляційного суду та постанови Верховного суду у цивільній справі № 201/4534/20 було постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 452 117,67 грн. у рахунок відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

17.06.2022 року представником стягувача на адресу Державної казначейської служби України було направлено заяву про перерахування коштів в порядку виконання судового рішення з виконавчими листами. Дана заява була зареєстрована у Державній службі 20.06.2022 року, однак виплати за цими виконавчими листами було проведено лише 16.12.2023 року , тобто із порушенням тримісячного строку встановленого ч.4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Просив визнати бездіяльність Держаної Казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яка полягає у простроченні виконання зобов`язання; стягнути з Держави України на його користь 16 796,43 грн., що становлять 3% річних від простроченої суми зобов`язання за період з 21.09.2022 року по 16.12.2023 року включно та 41 703,92 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період; у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень; правничу допомогу у розмірі, зазначеному у Акті приймання-передачі виконаних робіт.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Держави України на користь ОСОБА_1 16 796,43 грн., що становлять 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період 21 вересня 2022 року до 16 грудня 2023 року включно, та 41 703,92 грн. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого зобов`язання за той самий період; в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.; витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 10 000 грн.

В апеляційній скарзі Дніпровська обласна прокуратура просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.

Звертає увагу, що на спірні правовідносини щодо механізму виконання рішень про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, розповсюджується положення Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011року № 845 та пункту 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України. При цьому вважає, норми ЦК України, зокрема положення ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки відповідач у даному випадку у вигляді ДКС виступає суб`єктом владних повноважень, а спеціальне законодавство не передбачає строки виконання судових рішень про відшкодування шкоди завдані незаконними діями суб`єктів владних повноважень, тільки встановлює що такі виплати проводяться в порядку черговості.

Державний бюджет України не передбачає асигнувань для випалити інфляційних втрат та трьох процентів річних за стверджуване «прострочення» виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Більше того, Порядок № 845 передбачає вичерпний перелік рішень, за якими може бути здійснено безспірне списання коштів державного бюджету. Таким чином виконання оскаржуваного рішення призведе до нецільового використання бюджетних коштів, за яке передбачена кримінальна відповідальність.

Також вважає, що судом першої інстанції проігнорований той факт, що зазначає, що позивач усупереч вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не зазначив зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів, а саме до Дніпропетровської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України.

З приводу відшкодування моральної шкоди вважає, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральних страждань з боку відповідачів і в чому такі страждання полягають, а також розмір моральної шкоди.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині невизнання бездіяльності Держави Україна в особі своїх державних органів, а також частковому задоволенню моральної шкоди та витрат на правничу допомогу та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначає, що у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють публічно-владні управлінські функції. Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника. З огляду на те, що виконання судового рішення із відшкодування позивачу шкоди завданої за рахунок органів державної влади не відбулось у порядку і строки встановлені законом, він як стягувач має право на відшкодування інфляції та 3% річних.

При цьому вважає недоцільними доводи суду першої інстанції на те, що вимоги про визнання бездіяльності відповідачів не є неналежним способом захисту прав позивача.

Також вважає, що вказаними протиправними діями державних органів в сфері казначейського обслуговування щодо прострочення виконання зобов`язання йому було завдано моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., яка виразилась у психологічному напруженні, розчарування та незручностях, викликаних затримкою виконання рішення а тому суд першої інстанції безпідставно зменшив її до розміру 10 000 грн.

З приводу витрат на правову допомогу вказував на те, що зменшення їх розміру судом першої інстанції є належним чином не вмотивованим з огляду на повноту наданих позивачем документів, а також обсягу виконаної адвокатом роботи та характер спірних правовідносин.

Представником позивача надано відзив на апеляційну скаргу прокуратури, в якому просили залишити рішення суду в оскаржуваній частині без змін. В обґрунтування посилався на практику Верховного Суду та зазначав, що не зважаючи на те, що відносини з виконання судових рішень, де боржником є держава, мають певну специфіку, сама по собі ця специфіка не виключає застосування до них норм цивільного законодавства, зокрема статті 625 ЦК України. Також вважав, що з огляду сферу правового регулювання, яку охоплює Закону України «Про гарантії

держави щодо виконання судових рішень» , його норми, зокрема і щодо трьох місячного строку виконання судового рішення з відшкодування шкоди, підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Вважає безпідставним посилання прокуратури на відсутність бюджет них асигнувань для виплати 3% річних та інфляції, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що доводи апеляційної скарги прокуратури щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди спростовуються наявними у справі доказами, а її розмір заявлений позивачем відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності. Пояснює, що ДКСУ відповідає за безпосереднє виконання рішення щодо перерахування коштів, а Прокуратура, причетна до первісної шкоди, що спричинила виникнення боргу, відповідальність за прострочення виконання несе саме Держава. А тому на його думку позивач правильно визначив суб`єктний склад відповідачів, залучивши органи, які представляють інтереси держави у цих правовідносинах.

Дніпропетровська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити її без задоволення у зв`язку із необґрунтованістю та безпідставністю. В обґрунтування посилається на доводи аналогічні доводам своєї апеляційної скарги та зазначає, що безопірне списання коштів державного бюджету у порядку виконання рішення суду про відшкодування шкоди не передбачає застосування положень ст. 625 ЦК України та підлягає відшкодуванню у порядку черговості. Також посилається н недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди та понесення ним витрат на правову допомогу у заявленому розмірі. Також звертає увагу не доброчесність позивача з огляду на те, що він звернення 17.06.2022 року до органів державної казначейської служби, більше не цікавився питанням виплати його шкоди за рішенням суду.

В судове засідання з`явилися представник Дніпропетровської обласної прокуратури- Сергієнко Л.Г., представник ОСОБА_1 -адвокат Ходюш А.М. та представник Держаної Казначейської служби України- Тараненко А.М..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокуратури підлягає частковому задоволенню, апеляційна скаргу позивача - не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, постанови Дніпровського апеляційного суду та постанови Верховного суду у цивільній справі № 201/4534/20 було постановлено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 283 709,67 грн.; у рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 166 000 грн.; у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2 408 грн. Загалом - 452 117,67 грн.

17.06.2022 року представником стягувача на адресу Державної казначейської служби України було направлено заяву про перерахування коштів в порядку виконання судового рішення з виконавчими листами. Вказана заява була зареєстрована у Державній службі 20.06.2022 року.

Ці факти не заперечуються сторонами, та підтверджуються відповіддю Державної казначейської служби України №5-06-06/1267 від 18.01.2024 року, у якому визнається подання виконавчих листів на виконання в зазначену дату.

Фактичне перерахування присуджених позивачу коштів відбулося 16 грудня 2023 року, що підтверджується відповідними платіжними вимогами.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем за період з 21.09.2022 року по 16.12.2023 року на основну суму боргу 452 117,67 грн. нараховано інфляційних витрат 41 703,92 грн.; 3 % річних 16 796,48 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що держава прострочила виконання грошового зобов`язання по виплаті стягнутої на користь позивача за рішенням суду шкоди, а тому у відповідності до положень ст. 625 ЦК України з Держави Україна підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 21.09.2022 року до 16.12.2023 року включно у розмірі 16796,43 грн, та інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період у розмірі 41703,92 грн. Вимога про визнання бездіяльності Держаної Казначейської служби України задоволенню не підлягає, як така, що не відповідає способам захисту порушеного права, передбаченого приписами ЦПК України. Також вважав доведеним спричинення моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується із зазначеними доводами з огляду на наступне.

Так, згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти (частина друга статті 11 ЦК України).

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно частини першої статті 5 Закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Судом першої інстанції встановлено, а також не заперечується сторонами,що ДКС отримала заяву представника ОСОБА_1 для здійснення заходів передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 20 червня 2022 року. Таким чином, законодавчо встановлений строк, в який органи державної казначейської служби повинні були перерахували ОСОБА_1 кошти в порядку виконання судового рішення, сплив 20 вересня 2022 року. Однак фактичне перерахування присуджених позивачу коштів відбулося 16 грудня 2023 року.

Відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що державою було порушено строки перерахування коштів стягувачу за рішенням суду та вона зобов`язана була сплатити суму боргу з

урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Доводи апеляційної скарги прокуратури щодо того, що положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню у даному випадку не ґрунтуються на вимогах закону та практиці Верховного Суду. Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року № 686/7081/21 зазначено, що припис частини другої ст. 625 ЦК України підлягає застосуванню до правовідносин з відшкодування державою в порядку виконання рішення суду, оскільки положення цієї статті є загальною нормою відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. При цьому прострочений період визначається з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення виконавчого документа до виконання органу ДКС України і до дня повного виконання судового рішення у вказаній справі.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28; № у ЄДРСР 73469624), від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45; № у ЄДРСР 74838873), від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465)).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, Дніпропетровська обласна прокуратура посилалась на те, що у порядку черговості та у межах суми, передбаченої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, казначейством за рахунок коштів державного бюджету 16 грудня 2023 року виконано виконавчий лист, кошти були виплачені позивачу, а тому виконання рішення суду здійснено казначейством з неухильним дотриманням вимог законодавства.

Однак такі доводи не є обґрунтованими з огляду на вищевикладені обставини справи та вимоги закону про виплату таких сум у трьохмісячний строк ( ч.4 ст.3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»)

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22, пункт 92), від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 (провадження № 11-422апп21, пункт 86)).

Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.

Доводи апеляційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури про те, що до повноважень прокуратури не віднесені повноваження щодо виконання рішень суду про відшкодування шкоди, завданої громадянинові органами влади, є безпідставними для правильного вирішення даного спору, оскільки не спростовують наявності факту невчасного виконання рішення суду державою на користь позивача.

Решта доводів, приведених в апеляційній скарзі Прокуратури із приводу стягнення інфляційних та 3 % річних не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи у цій частині позовних вимог.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача з приводу неправомірності відмови в частині вимог щодо визнання неправомірною бездіяльності ДКС щодо невиплати йому коштів в порядку виконання рішення суду, оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про їх невідповідність способам захисту порушеного права в рамках приписів ЦПК України.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди заподіяної в результаті прострочення грошового зобов`язання державними органами слід зазначити наступне.

Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої - п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц (провадження № 14-261цс19) вказано, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Розглянувши дану цивільну справу та оцінивши наявні по справі докази, судом не встановлено факту надмірно тривалого невиконання остаточного судового рішення, та відповідно, позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди, а тому відсутні підстави

для застосування ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод та наведеної в апеляційній скарзі практики ЄСПЛ.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На зазначене суд першої інстанції не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про відшкодування позивачеві моральної шкоди. За встановлених обставин позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог за недоведеністю.

З приводу витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Ходюш А.М. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги 151/ЦК та додатковий договір до нього, відповідно до умов яких адвокат надає клієнту послуги з представництва інтересів клієнта у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади та стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання, а клієнт зобов`язаний сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу у розмірі 3 000 грн за одну годину. При цьому оплата послуг здійснюється на підставі акту приймання-передачі виконаних робіт.

Згідно із актом №1 виконаних робіт від 02.09.2024 року адвокат надав, а клієнт отримав наступні види послуг на загальну суму 21 000 грн.: зустріч, консультація та узгодження правової

позиції 3 000 грн. (1 година); збір доказів 9 000 грн. (3 години); підготовка та подання позовної заяви до суду 9 000 грн. (3 години).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).

Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності виконаних ним робіт та значимості таких робіт у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів

вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про захищеність їх суми, заявленої позивачем та зменшення їх розміру до 10 000 грн., враховуючи характер спірних правовідносин, підстави та предмет позову, а також його ціну. Таким чином підстав для задоволення апеляційних скарг позивача та відповідача у цій частині позовних вимог та зміни чи скасування судового рішення не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст. 376 ЦПК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та процесуального права при вирішенні питання про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, а також визначенні судового збору, однак зроблено помилковий висновок про доведеність вимог в частині стягнення моральної шкоди, а тому апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурату підлягає зі скасування рішення від 05.03.2025 року в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди.

З огляду на те, що апеляційна скарга прокуратури підлягає частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору а підставі закону, то витрати суд враховуючи положення ст. 141 ЦПК України вважає за можливе віднести їх на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ходюш А. М. залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 березня 2025 року у частині стягнення моральної шкоди скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 червня 2025 року.

Судді: