Справа № 282/412/25
Провадження № 2/282/229/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року

селище Любар

Любарський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Носача В.М.,

при секретарі судового засідання Наумчук-Їлмаз О.А.,

за участю:

представника позивачів ОСОБА_1 ,

представника відповідача Іванчука В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина,-

УСТАНОВИВ:

Представник позивачів звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 являються батьками ОСОБА_4 .

З 31.03.2023 ОСОБА_4 почав проходити військову службу в військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія-слюсаря відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління Військової частини НОМЕР_1 .

Окрім того, з 31.03.2023 ОСОБА_5 почав проходити військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира відділення технічного обслуговування забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .

Військова частина НОМЕР_1 у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України виконує завдання за призначенням на території Донецької області.

28.03.2024 приблизно о 02 годині 40 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_1 , займався ремонтом автомобіля. В цей час до двору даного домоволодіння зайшов старший солдат ОСОБА_4 , водій-слюсар відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .

Під час спілкування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у останніх виник конфлікт на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході якого ОСОБА_5 , маючи намір на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , тримаючи в правій руці канцелярський ніж, який використовував при ремонті автомобіля, наніс один удар в область лівого стегна. Від отриманих тілесних ушкоджень, що нанесені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 04:00 годині помер.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.12.2024 у справі №43/6356/24 ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 Кримінального кодексу України, призначено йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк вісім років з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.12.2024 у справі №243/6356/24 набрав законної сили 21.02.2025.

Також, даним вироком встановлено факт перебування ОСОБА_5 у складі Військової частини, несення ним військової служби та прямий причинний зв`язок між нанесеними ОСОБА_4 травмами із його загибеллю. Окрім цього, в основу вироку покладено достатній, достовірний та допустимий доказ, а саме: Матеріали службового розслідування військової частини НОМЕР_1 за фактом смерті військовослужбовця призваного по мобілізації старшого солдата ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 на момент завдання тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , від яких останній загинув, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та під час її несення вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , його мати та батько залишились без сина, що в свою чергу спричинило глибокі моральні, фізичні та душевні страждання, внаслідок непоправної та невідворотної смерті молодого сина, який проходив військову службу та вживав заходів щодо відсічі збройної агресії російської федерації.

Позивачі постійно переживають психологічний дискомфорт, що спричинило порушення сну, емоційну напругу, нервовість.

Так, встановлено, що завдавачем шкоди позивачам є ОСОБА_5 , який з 31.03.2023 прийняв посаду у військовій частині НОМЕР_1 та приступив до виконання відповідних службових обов`язків.

Оскільки військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи у службових відносинах з відповідачем у справі, то саме на відповідача покладено обов`язок відшкодування завданої моральної шкоди.

На підставі викладеного вище, представник позивачів просить суд ухвалити рішення про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по одному мільйону гривень кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди.

28 березня 2025 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження.

11 квітня 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому військова частина НОМЕР_1 вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Представник відповідача не погоджується з позицією позивача, що військова частина НОМЕР_1 є належним відповідачем щодо вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті ОСОБА_4 .

Зазначає, що у випадку завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним службових обов`язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену вказаним працівником.

При деліктних зобов`язаннях треба доводити не тільки факт заподіяння шкоди внаслідок протиправного діяння, але й виникнення такого діяння внаслідок неналежного виконання чи невиконання особою покладених на нього службових чи інших обов`язків.

Зазначає, що позивачі у позовній заяві не навели обставин, що свідчили б про вину або протиправність дій чи бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та необхідності застосування судом ст.1172 ЦК України.

Вважає що, матеріалами справи підтверджується, що командування військової частини НОМЕР_1 вжило належних заходів реагування у зв`язку з подією, що трапилась 28.03.2025 між військовослужбовцями.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.12.2024 по справі № 243/6356/24 встановлено факт протиправного діяння, вчиненого саме ОСОБА_5 . Вказаним вироком суду не встановлено факту протиправності рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб військової частини НОМЕР_1 . Окрім того, позивачі та їх представник таких доказів не додали до позовної заяви.

Зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористались своїм правом, передбаченим статтями 127, 128 КПК України щодо пред`явлення цивільного позову в межах судової справи № 243/6356/24, що перебувала в провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Водночас, таким правом щодо пред`явлення цивільного позову до ОСОБА_5 скористались ОСОБА_6 , яка є дружиною ОСОБА_4 , в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_7 . Так, згідно Вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.12.2024 по справі № 243/6356/24 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 300000,00 грн та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 , в інтересах якого діє законний представник - ОСОБА_6 , моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн.

Представник відповідача вважає, що Слов`янський міськрайонний суд Донецької області вірно встановив, що суб`єктом відшкодування моральної шкоди є особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, вину якого доведено в судовому порядку - ОСОБА_5 .

На думку представника відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вірно визначили відповідача по справі - військову частину НОМЕР_1 замість ОСОБА_5 та обрали невірний спосіб захисту порушених прав та інтересів - не заявивши цивільний позов в межах судової справи № 243/6356/24, як потерпілі особи (батьки загиблого) до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення - ОСОБА_5 .

За таких обставин, вважає, що позивачі не довели вину військової частини НОМЕР_1 щодо трагічної події, що сталась з їх сином, а тому у задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 просять відмовити.

15 квітня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

У відповіді на відзив представник позивачів звертає увагу суду, що в матеріалах службового розслідування наявні не тільки висновки про підтвердження факту вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 , а й його безпосереднім керівником - головним сержантом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 за фактом не забезпечення дотримання військової дисципліни підлеглим, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті людини.

Вважає, що завдавачем шкоди загиблому сину позивачів є особа, що перебувала в трудових (службових відносинах) із юридичною особою відповідачем. Зокрема, причинно-наслідковий зв`язок завдання останнім моральної шкоди простежується не тільки в обставині нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень сину позивачів, а й в невиконанні своїх службових обов`язків його безпосереднім керівником - ОСОБА_8 .

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст.1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Перебування військовослужбовця на військовій службі є виконанням службових обов`язків. А тому, в розумінні положень ст.1172 ЦК України, за заподіяння шкоди під час виконання таких службових обов`язків, відповідальність несе юридична особа, з якою такий військовослужбовець перебував у службових правовідносинах. Враховуючи вищевикладене, позовною заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у повному обсязі довели факт наявності деліктної відповідальності у військової частини НОМЕР_1 , факт заподіяння їм моральної шкоди, загальний її розмір в грошовому еквіваленті, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

21 квітня 2025 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому представника відповідача вказує, що як підставу для звернення із позовом до суду позивачі зазначають частину першу статті 1172 Цивільного кодексу України, згідно з якою юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.12.2024 по справі № 243/6356/24 встановлено факт протиправного діяння, вчиненого саме ОСОБА_5 , а також вірно встановлено, що суб`єктом відшкодування моральної шкоди є особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, вину якого доведено в судовому порядку - ОСОБА_5 . Натомість, на думку представника відповідача, позивач пред`являючи позовну заяву до суду, мав посилатись на інші норми матеріального права, а саме положення частини першої статті 1177 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Як передбачено частиною першою статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння

Проте, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не скористались своїм правом, передбаченим статтями 127, 128 КПК України щодо пред`явлення цивільного позову в межах судової справи № 243/6356/24, що перебувала в провадженні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області.

Зазначає, що на підставі встановлених обставин та зазначених у вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.12.2024 по справі № 243/6356/24 слід зробити висновки що, у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 почався конфлікт, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, а не у зв`язку з виконання ОСОБА_5 службових обов`язків, як командира відділення технічного обслуговування забезпечення самохідного артилерійського дивізіону. Так, з вироку вбачається, що 28 березня 2024 року приблизно о 02 годині 40 хвилин, ОСОБА_5 перебував на території домоволодіння АДРЕСА_1 та займався ремонтом автомобіля марки «MERCEDES - BENZ» моделі «VITO 108 D», д.н.з. НОМЕР_2 , що відповідно до відомостей з Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_9 . Таким чином, ОСОБА_5 28.03.2024 займався ремонтом приватного автомобіля, а не техніки самохідного артилерійського дивізіону. Отже, шкода заподіяна не внаслідок виконання ОСОБА_5 службових обов`язків, як командира відділення технічного обслуговування забезпечення самохідного артилерійського дивізіону.

Представник відповідача вважає, що підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 1172 ЦК України немає, а тому у задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 слід відмовити.

29 квітня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивачів, з яких слідує, що стороною Позивача в додатки до позовної заяви до суду подано належним чиним завірені «Матеріали службового розслідування за фактом смерті військовослужбовця призваного по мобілізації старшого солдата ОСОБА_4 ». Службовим розслідуванням встановлено, що смерть старшого солдата ОСОБА_10 є наслідком слабкого контролю за підлеглими офіцерами та сержантами з боку командира самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_11 та заступника командира самохідного артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_12 , що в свою чергу є порушенням вимог ст. 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. В свою чергу, самоусунення від виконання своїх службових обов`язків командира взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 головного сержанта ОСОБА_13 призвело до безконтрольності за дотриманням військової дисципліни, незацікавленості взаємовідносин, пияцтво серед особового складу ввіреного йому підрозділу, що в свою чергу є порушенням вимог ст. 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

На думку представника позивачів, наслідком недотримання командуванням військової частини НОМЕР_1 вимог статті 16 Статуту є вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, наслідком якого є смерть ОСОБА_4 .

Окрім того зазначає, що військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Таким чином, ОСОБА_5 в силу чинного законодавства вважати таким, що закінчив проходження військової служби на момент вчинення ним кримінального правопорушення неможливо.

З огляду на зазначене, вважає, що стороною Позивача вимоги позовної заяви доведено у повному обсязі, а письмовими заявами відповідача по суті вимог не спростовано.

13 травня 2025 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та дав пояснення, аналогічні поясненням викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив, а також у додаткових поясненнях.

В судовому засідання представник відповідача ОСОБА_14 пояснив, що військова частина вважає викладені позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають.

Вказав, що військова частина являється неналежним відповідачем по справі, з позицією позивачів не погоджується та дав пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у відзиві на позовну заяву та запереченнях.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , його батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис №9.

Із свідоцтва про смерть, виданого 10 квітня 2024 року Косівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Микільське Краматорського району Донецької області у віці 27 років помер ОСОБА_4 .

Із вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2024 року №243/6356/24 встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проходили військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Проте, в порушення вимог нормативних актів, сержант ОСОБА_5 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив злочин проти життя та здоров`я ОСОБА_4 , а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Смерть ОСОБА_4 настала від колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням судин, яке ускладнилось зовнішньою кровотечею, недокрів`ям внутрішніх органів, набряком головного мозку та легень.

Між спричиненими тілесними ушкодженнями та причиною смерті ОСОБА_4 є прямий причинний зв`язок.

Даним вироком визнано ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 частина 2 КК України, та призначено йому покарання за цією статтею кримінального закону у виді позбавлення волі на строк вісім років з ізоляцією засудженого та поміщенням його до кримінально - виконавчої установи закритого типу.

Із матеріалів службового розслідування за фактом смерті військовослужбовця призваного по мобілізації старшого солдата ОСОБА_4 встановлено наступне.

Із витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.03.2023 №90 слідує, що старшого солдата ОСОБА_4 , водія автомобільного відділення взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи управління військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31 березня 2023 року №53-РС призначено на посаду водія-слюсаря відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 31 березня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов?язків за посадою. Вступний інструктаж з питань охорони праці пройшов.

Акт службового розслідування вказує на те, що смерть військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_10 настала внаслідок спричинення сержантом ОСОБА_15 колото-різаного поранення з ушкодженням судин в районі лівого стегна з використанням гострого предмету з метою вбивства чи нанесення ушкодження згідно лікарського свідоцтва про смерть від 30 березня 2024 року № 219, виданого Слов`янським відділенням судово-медичних експертиз Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи, внаслідок зовнішньої кровотечі, яка на підставі розділу 11 наказу Міністерства оборони №332 від 27 жовтня 2021 року настала під час перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком експерта №219 від 28 березня 2024 року, виданого Слов`янським відділенням судово-медичної експертизи Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи та матеріалами службового розслідування і являється такою, що пов`язана з проходженням військової служби та не пов`язана з виконанням службових обов`язків чи захисту Батьківщини.

Витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) АДРЕСА_2 від 26.04.2024 №1754 містить відомості про те, що службовим розслідуванням встановлено, що смерть старшого солдата ОСОБА_10 є наслідком слабкого контролю за підлеглими офіцерами та сержантами з боку командира самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_11 та заступника командира самохідного артилерійського дивізіону з морально-психологічного забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_12 , що в свою чергу є порушенням вимог ст. 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, ст.ст. 16, 101, 102, 107, 108 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. В свою чергу, самоусунення від виконання своїх службових обов?язків командира взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 головного сержанта ОСОБА_13 призвело до безконтрольності за дотриманням військової дисципліни, незацікавленості командира взводу забезпечення в особистих проблемах особового складу, їх взаємовідносин, пияцтво серед особового складу ввіреного йому підрозділу, що в свою чергу є порушенням вимог ст. 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, ст.ст. 2, 11, 12, 16, 49, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 26.04.2024 м. Слов`янськ №1756 встановлено, що факт смерті військовослужбовця призваного по мобілізації водія-слюсаря відділення технічного обслуговування взводу забезпечення самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_4 , внаслідок зовнішньої кровотечі, колото-різаного поранення лівого стегна з ушкодженням судин, внаслідок нападу з використанням гострого предмету з метою вбивства чи нанесення ушкодження, під час перебування останнього в стані алкогольного сп?яніння, що підтверджується висновком експерта №219 від 28 березня 2024 року, вважати доведеним. Згідно з вимогами ч.4 ст. 24 Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" вважати таким, що стався під час проходження військової служби та не пов`язаний з виконанням військового обов`язку військової служби в Збройних Силах України по захисту Батьківщини.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 та п.п. 8 і 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У даному випадку для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних умов. До таких спеціальних умов належать: перебування в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою-роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків.

Статтею 23 ЦК визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною 6 статті 82 ЦПК, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вироком Слов`янського міськрайонного суду від 24.12.2024 у справі №243/6356/24 встановлено, що, внаслідок злочинних дій військовослужбовця ОСОБА_5 , настала смерть ОСОБА_10 , і ця обставина є обов`язковою для суду при розгляді цієї справи.

Встановленим судом обставинам, відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із відшкодуванням шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій, які регулюються Цивільним Кодексом України.

Акт службового розслідування вказує на те, що смерть військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_10 настала внаслідок спричинення сержантом ОСОБА_15 колото-різаного поранення.

Як убачається з Витягу з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) АДРЕСА_2 від 26.04.2024 №1754 визнано, що смерть старшого солдата ОСОБА_10 є наслідком слабкого контролю за підлеглими офіцерами та сержантами з боку командира самохідного артилерійського дивізіону управління військової частини НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на час вчинення злочину знаходилися у службових відносинах з відповідачем та виконували службовий обов`язок, тому і відповідальність за заподіяну ним шкоду має бути покладена на військову частину НОМЕР_1 .

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №5 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що моральна шкода полягає у втраті душевного спокою, перебуванні у постійному стані стресу, що має триваючий характер.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд, виходячи із власного переконання, враховуючи поведінку потерпілого, який перебував у стані алкогольного сп`яніння та факт того, що негативні наслідки вчиненого злочину мають незворотній характер, суб`єктивне ставлення позивачів до передчасної втрати ними сина, їх душевні страждання і відчуття безмежного горя, викликані необхідністю докладати зусиль для аргументації подальшого власного життя, що позбавляє їх можливості вести звичний спосіб життя, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог у розмірі по 500000,00 грн моральної шкоди кожному з позивачів.

Відповідно до статей 12, 76, 77 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 81 ЦПК, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі статтею 89 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд врахував встановлені обставини справи, глибину душевних та фізичних страждань позивачів, виходив при цьому з вимог розумності і справедливості.

Перебування потерпілого солдата ОСОБА_4 на території приватного домогосподарства під час заподіяння йому смерті військовослужбовцем ОСОБА_5 , які знаходилися у службових відносинах з відповідачем, не має жодного значення для покладення на особу обов`язку відшкодувати заподіяну злочином моральну шкоду, яка за законом несе відповідальність за її заподіяння (стаття 1172 Цивільного кодексу України).

Відтак, з метою збереження розумного балансу інтересів усіх сторін у справі, а також законодавчих вимог про справедливість у цивільних правовідносинах, суд вважає, що в рахунок компенсації моральної шкоди з відповідача необхідно стягнути по 500000,00 гривень кожному з позивачів.

Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 141 ЦПК України, оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору при подачі позову з Військової частини НОМЕР_1 в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 4000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.4, 10, 12, 13,76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України ст.ст. 1168, 1172 ЦК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди завданої смертю сина задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 в дохід держави 4000 (чотири тисячі) гривень 60 (шістдесят) копійок судового збору, отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106, найменування коду класифікації доходів бюджету: Судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050).

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , житель: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач: Військова частина, НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ: НОМЕР_6 .

Головуючий суддя В.М. Носач