Справа № 369/8501/24
Провадження № 2/369/2342/25
19.06.2025 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Осіпова В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Громова Ольга Павлівна про визнання недійсним договору купівлі - продажу,
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Києво Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Громова Ольга Павлівна про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .
При цьому зазначала, що 09 вересня 2006 року, на підставі договору купівлі продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Києво Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою Зінаїдою Іванівною та зареєстрований в реєстрі за № 860, позивачка стала власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,8 кв.м., загальною площею 31,7 кв.м., копія якого міститься в матеріалах справи.
Вказаний договір був зареєстрований в КП Бюро технічної інвентаризації Києво Святошинської районної ради Київської області 21 вересня 2006 року за реєстраційним номером 4/5 в реєстраційній книзі № 2, що стверджується довідкою в.о. Генерального директора КП Бюро технічної інвентаризації Києво Святошинської районної ради Київської області копія якої міститься в матеріалах справи.
Зазначала, що її рідний брат, відповідач у справі - ОСОБА_2 закінчивши у 1986 році 10 класів загальної освіти, вступив до Балашовського вищого військового авіаційного училища льотчиків (РФ) та в 1991 році закінчив навчання в ньому, є капітаном запасу та звільнений в запас 22.04.2000 року, що стверджується копією його військового квитка, який міститься в матеріалах справи.
В червні 2014 року, до ОСОБА_1 звернувся відповідач, заявивши про те, що він розлучився зі своєю дружиною та на території України не має на праві власності будь якого житла, та враховуючи ті обставини, що позивачка забезпечена житлом у вигляді двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , попросив зареєструвати його в квартирі позивачки.
На той час, позивачка перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , мала двох неповнолітніх дітей дівчат і місце для фактичного проживання її брата у двокімнатній квартирі по АДРЕСА_3 було відсутнє.
Разом з тим, ОСОБА_2 фактично була необхідна реєстрація для працевлаштування, а тому позивачка надала згоду на його реєстрацію в своїй квартирі без фактичного поселення. У квартирі позивачки ОСОБА_2 був зареєстрований з 10 червня 2014 року.
17 червня 2014 року, ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_1 , копія якого міститься в матеріалах справи.
В квітні 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 та попросив відчужити на його користь належну їй на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . При цьому, необхідність відчуження пояснював тим, що іншого житла він не має, а позивачка забезпечена нерухомістю та має 2 квартири. Прохання відповідача підтримав батько сторін ОСОБА_4 , запевнивши, що його син, відповідач у справі розрахується за квартиру, а він виступить гарантом. У зв`язку із чим, позивачка, вважаючи, що її брат потрапив в тяжкі життєві обставини, погодилася на оформлення договору купівлі продажу однокімнатної квартири.
24 червня 2015 року, Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П. було посвідчено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , який передбачав, що позивачка зобов`язуюся продати (передати) майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , а відповдач - ОСОБА_2 зобов`язується купити (прийняти) майно, а саме вказану квартиру. При цьому ціна квартири була зазначена 148 400 грн.
Разом з тим, вказаних коштів позивачка не отримувала, як вони і не перераховувалися на її банківський рахунок, хоча відповідач запевняв, що проведе повний розрахунок із нею.
В березні 2018 року, будучи прихильником російського світу, маючи громадянство Російської Федерації, відповідач у справі ОСОБА_2 виїхав з України на територію РФ та з того часу позивачка втратила з ним будь- який зв`язок.
25.12.2014 року ОСОБА_2 знявся з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_5 , що об`єктивно стверджується копією його паспорта громадянина України, яка міститься в матеріалах справи.
З моменту посвідчення договору купівлі продажу квартири 24.06.2015 року, ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 не поселявся, жодного дня в ній не мешкав, комунальних та інших обов`язкових платежів не сплачував, будь яких ремонтних робіт не проводив, тягаря по утриманню нерухомого майна як того визначає частина 4 статті 319 Цивільного кодексу України не ніс. У березні 2024 року померла мати сторін, ОСОБА_5 , яка тривалий час страждала на онкозахворювання та потребувала допомоги та догляду. Відповідач ОСОБА_2 самоусунувся від піклування про батьків сторін і такий догляд та піклування здійснювала позивачка самостійно. Батько позивачки - ОСОБА_4 є ветераном Збройних Сил України, має поважний вік 80 років та потребує допомоги та піклування. Вказані допомогу та піклування за батьком позивачка здійснює одноособово.
Вказала, що будучи забезпеченим вказаним майном та не маючи нагальної потреби у придбанні третьої квартири, ОСОБА_2 , ввівши її в оману, не повідомив про це та скориставшись її довірливістю та родинними стосунками, обманним шляхом заволодів майном позивачки та виїхав на постійне проживання на територію держави агресора, про що крім вищенаведених доказів свідчить копія паспорту громадянина рф та інші копії документів щодо зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 ..
Ухвалою Києво Святошинського районного суду Київської області від 27 травня 2024 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.
Ухвалою Києво Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження у справі.
Представник позивачки, в судовому засіданні надала суду нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 , згідно якої останній стверджує, що спірний договір укладався на його прохання та був формальним. Кошти за придбання квартири ОСОБА_2 , як покупцем не сплачувалися та ОСОБА_1 як продавцем не отримувалися. Також, у вказаній заяві ОСОБА_4 підтвердив той факт, що з моменту придбання квартири ОСОБА_2 в ній не поселявся, жодного дня в ній не мешкав, комунальних та інших обов`язкових платежів не сплачував, будь яких ремонтних робіт не проводив, тягаря по утриманню нерухомого майна не ніс.
Крім того, представник позивачки надала суду нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_6 , якою остання повідомляє та стверджує, що з 2014 року за усною домовленістю з ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 , про іншого власника їй не відомо та з 2015 року ОСОБА_2 жодних комунальних та інших обов`язкових платежів і до тепер, не сплачував та не здійснював будь яких витрат по утриманню у належному санітарно технічному стані квартири, не проводив будь яких ремонтних робіт у вказаній квартирі.
08 квітня 2025 року, представником позивачки було подано заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представників та просив позов задовольнити.
У судове засідання відповідач не заявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Письмовий відзив на позов не подала, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, причини неявки суду не повідомила.
Ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками відповідачам направлено на адресу зареєстрованого проживання. Конверти повертались з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній», що відповідно до ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Також виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення на сайті суду.
Також суд зважує, що представник відповідача ОСОБА_7 ознайомлений з матеріалами справи ще 08 листопада 2024 року, подав клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 12 листопада 2024 року. Але у подальшому до суду не зявлявся, причини неявки суду не повідомлені, відзиву не надходило.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення.
Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року за № 17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
У відповідності до ч. 5 ст.268ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на нижченаведене.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_1 .
24 червня 2015 року, на прохання відповідача відчужила належну їй на прав власності квартиру, про що свідчить договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Громовою О.П. .
Відповідно до пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що коштів визначених умовами договору позивачка не отримувала; 25.12.2014 року ОСОБА_2 знявся з реєстраційного обліку в моїй квартирі АДРЕСА_5 , що об`єктивно стверджується копією його паспорта громадянина України, яка міститься в матеріалах справи.
17 червня 2014 року, ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина РФ серії НОМЕР_1 , копія якого міститься в матеріалах справи.
Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 має інше житло, а саме однокімнатна квартирою АДРЕСА_7 , житловою площею 14,8 кв.м, загальною площею 29,60 кв.м. та трикімнатною квартирою АДРЕСА_8 , житловою площею 44,6 кв.м, загальною площею 78,9 кв.м.
Судом дослідженні заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_6 якими останні підтвердили відсутність проведення розрахунку відповідача із позивачкою та не проживання відповідача у вказаній квартирі.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.
Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
Статтею 2 Закону України «Про громадянство України» передбачено, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 статті 19 Закону України «Про громадянство України» добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття, є підставою для втрати громадянства України.
Відповідно до статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 19, 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Відповідно до статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Аналіз вказаної правової норми дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові у справі № 489/3570/16-ц від 15 квітня 2020 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідач жодного доказу суду не подав. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання договору недійсним, підлягає задоволенню у повному обсязі.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Зважаючи на вищевикладене, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, ст. ст. 263-265, 280, 281, 282 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Громова Ольга Павлівна про визнання недійсним договору купівлі продажу задоволити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Повний текст рішення суду виготовлено 19 червня 2025 року.
Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ