Справа № 308/6562/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич Ігор Володимирович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 березня 2023 року у складі судді Зарева Н.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , правонаступником якої є Комунальна установа «Виноградівський дитячий будинок-інтернат» Закарпатської обласної ради, ОСОБА_3 про визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 з метою збереження зароблених нею грошових коштів домовилися зі своїм батьком ОСОБА_3 про те, що на належній йому земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вони збудують житловий будинок, який після завершення будівництва буде переоформлений на ім`я позивачки.

Позивач передала зароблені кошти ОСОБА_3 . У липні 2007 року ОСОБА_3 подав документи на виготовлення будівельного паспорта та отримав дозвіл на початок виконання будівельних робіт. Будівництво даного будинку та прибудинкових споруд організовувалося батьком позивачки за її грошові кошти. ОСОБА_2 (яка являється матір`ю позивачки) участі в будівництві будинку не приймала. Будівництво будинку було фактично завершене приблизно в 2008 році. У 2016 році їй стало відомо про те, що матір пред`явила позовні вимоги до батька про визнання права власності на житловий будинок. Позивачка була свідком у даній справі, де повідомила суду про те, що спірний будинок збудований за її кошти. При цьому батько запевнив її, що спірний будинок належить їй, оскільки збудований за належні їй кошти, надавши на підтвердження своїх слів рішення суду у справі №308/2695/16-ц від 25.11.2016. У подальшому вона проживала та працювала за кордоном.

Вказує, що у 2020 році після її повернення дізналась від батька про те, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27 грудня 2017 року незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами визнано об`єктом спільної сумісної власності батька та матері. Вважає, що дії відповідачів порушили її право власності на матеріали, що були використані для будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку, а тому наявні підстави для визнання її права особистої власності на даний об`єкт незавершеного будівництва.

За вказаних обставин позивач просила про визнання за нею права власності на матеріали, які були використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також права особистої власності на даний незавершений будівництвом житловий будинок із господарськими спорудами.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 березня 2023 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності - зупинено до вступу в справу правонаступників відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 28 січня 2025 року поновлено провадження у даній справі та призначено до розгляду в суді апеляційної інстанції питання щодо залучення правонаступників ОСОБА_2 .

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 липня 2025 року залучено до участі у справі в якості відповідача Комунальну установу «Виноградівський дитячий будинок-інтернат» Закарпатської обласної ради (, місцезнаходження: вул. Станційна,64, м. Виноградів, Закарпатська область) як правонаступника померлої ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич Ігор Володимирович, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив.

Представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Дудурич Ігор Володимирович в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники правонаступника Тимошенко Ольги Василівни - Комунальної установи «Виноградівський дитячий будинок-інтернат» - ОСОБА_4 та адвокат Терек Ярослав Тамерланович в судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,06 га для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, що стверджується державним актом на право власності на землю серії IV-ЗК №013230 від 20.11.2000.

05.07.2007 головним архітектором м. Чоп складено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки індивідуального житлового будинку, забудовником якого являється ОСОБА_3 . Як вбачається, з документів, які знаходяться в паспорті, 05.07.2007 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано дозвіл на виконання будівельних робіт за № 86/07 від 05.07.2007.

19.11.2009 Ужгородським районним комунальним підприємством (бюро) технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна складено паспорт на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з вказаним паспортом, власником даного об`єкту є ОСОБА_3 . Об`єкт складається з жилого будинку, бані та огорожі. Вартість житлового будинку та господарських споруд згідно вказаного паспорта становить 657 402 (шістсот п`ятдесят сім тисяч чотириста дві гривні). Житловий будинок, згідно із технічним паспортом, збудований у 2008 році.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.06.2015 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано. Рішення набуло законної сили 27.07.2015.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2016 у справі № 308/2695/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільної сумісної власності подружжя відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27.02.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.11.2016 скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Постановою Верховного суду від 28.10.2019 у справі №308/2695/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 27.02.2017 залишено без змін.

Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №308/8810/17 від 29.03.2019 № 394/03-19, ринкова вартість незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за умови, що житловий будинок разом із господарськими спорудами є фактично завершений будівництвом але не зданий в експлуатацію становить 1 606 056,74 гривень.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (ч.3 ст.331 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підставу для задоволення своїх вимог посилається на те, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами збудований на земельній ділянці, яка належить відповідачу ОСОБА_3 , за її грошові кошти, які вона заробила за період роботи в іноземній компанії «Elegant Rent A Car» з 01.02.2005 по 31.12.2007.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

На підтвердження вищевказаних обставин позивачем надано суду документи щодо її працевлаштування в іноземних компаніях за період з 2005 року по теперішній час.

До позовної заяви позивачем долучено також копію паспорта громадянки Угорщини, серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я ОСОБА_6 .

Так, згідно з листом-підтвердженням «Елегант Рент Кар» (Elegant Rent A Сar), поданим позивачем також у перекладі на українську мову, ОСОБА_7 дистанційно працювала на даному підприємстві в якості спеціаліста із залучення клієнтів з 01.02.2005 до 31.12.2007. Її заробітна плата за цей період сплачена у розмірі 338.550 дірхам ОАЕ. Ідентичність перекладу завірено ФОП « ОСОБА_8 ». Бюро перекладів Адмірал.

Відповідно до довідки з місця роботи клубу «Cavalli», Дубай, поданій також у перекладі на українську мову, слідує, що ОСОБА_9 була прийнята на роботу в компанію ТОВ «Ресторан-клуб «Cavalli» на посаду танцівниці з 17 квітня 2014 року по 18 жовтня 2014 року. Загальна сума зарплати 12,000 АЕD в місяць.

Згідно з копією платіжного доручення від 11.09.2014 вбачається, що за результатами виконаних робіт в Ресторані-клубі «Cavalli» місіс Ілона 11 вересня 2014 року отримала 15 750 дирхам.

З трудового договору, укладеного 24 жовтня 2018 року між ОСОБА_10 , власницею угорського паспорту № НОМЕР_2 , а/с НОМЕР_3 , Дубай, Об`єднані Арабські Емірати, та ТОВ «Zotobi Management Limited», вбачається, що на умовах даного договору вищевказана громадянка отримує щомісячно основну заробітну плату в розмірі 10 000, проживання 2500, транспорт 1500, винагороду 1000.

Згідно з контрактом, укладеним між Хореографією «Diverse» (Дубай) та ОСОБА_11 , слідує, що гонорар за роботу в даній компанії становить 600 дірхам в день. Також до позовної заяви доданий договір між даним підприємством та ОСОБА_11 .

З листа менеджера з групового персоналу «Base Club Dubai» від 18 грудня 2018 року, адресованого ОСОБА_12 , вбачається, що даній особі запропоновано тимчасову посаду в якості виконавця в даному клубі (приблизно на 8 місяців), загальна заробітна плата становить 10 000 AED.

Відповідно до листа-підтвердження ЗАТ «Зотобі Менеджемент» від 21.01.2020 слідує, що ОСОБА_7 працює в ЗАТ «Зотобі Менеджмент» в якості адміністративного службовця з 01.11.2018 до сьогоднішнього дня. Її заробітна плата за цей період сплачується безпосередньо на її банківський рахунок у розмірі 15 000 дирхам щомісячно.

Згідно із зарплатними відомостями Клубу «Бейз» за грудень місяць 2018, січень 2019, лютий 2019, березень 2019, ОСОБА_1 отримувала щомісячно зарплату в розмірі 10 000,00 АЕD.

З листа ОСОБА_13 -Дабі ЛТД від 04 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 працювала в якості танцюристки-фрилансера та координатора танців на заході компанії ОСОБА_13 у клубі Яс Лінкс Голф. Її гонорар за цю діяльність було виплачено в розмірі 11 000 АЕD.

Відповідно до листа-підтвердження ДрімСкейп (компанія організатор свят) слідує, що ОСОБА_7 працевлаштована в якості танцюристки-фрилансера у компанії-організаторі свят ДрімСкейп на період з 01.10.2018 до теперішнього часу. Її гонорар сплачений готівкою в розмірі 8 000 АЕD (Дірхам).

Згідно з листом «Love Details» від 04.02.2020 вбачається, що ОСОБА_7 , фрилансер даної фірми, працювала в якості координатора та менеджера з питань розваг протягом 2019 року. Її гонорар за увесь період виплачено готівкою/чеками в розмірі 58,150 AED.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами збудований згідно технічного паспорта у 2008 році, водночас позивачем надано документи щодо її працевлаштування із зазначенням розміру заробітної плати, які стосуються переважно періоду з 2014 року, тобто не охоплюють період будівництва спірного житлового будинку, а тому не є належними та достовірними доказами у справі.

З приводу наданого позивачем листа-підтвердження «Елегант Рент Кар» про дистанційну роботу останньої на даному підприємстві в якості спеціаліста із залучення клієнтів з 01.02.2005 до 31.12.2007 та отримання нею заробітної плати за цей період у розмірі 338 550 дірхам ОАЕ, як вірно зазначив суд першої інстанції такий не підкріплено жодними фінансовими документами, платіжним чи розрахунковими відомостями, відомостями про рух коштів на банківських рахунках тощо, а тому останній не може слугувати належним та достовірним доказом у справі.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 травня 2021 року з метою встановлення факту наявності/відсутності у позивача доходів за період з 2005 року по 2009 рік, які б надавали можливість профінансувати будівництво спірного житлового будинку, було витребувано від Головного управління ДПС у Закарпатській області інформацію про доходи ОСОБА_1 отримані нею протягом періоду з 01 січня 2005 року по 31 грудня 2009 року, а також доходи нерезидента ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На виконання вищевказаної ухвали суду Головним управлінням ДПС у Закарпатській області повідомлено, що станом на 31.05.2021 в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відсутні відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2005 року по 4 квартал 2009 року громадянки ОСОБА_1 . Окрім того, додатково повідомлено, що позивач звітність як фізична особа-підприємець за вказаний період не подавала.

Таким чином, матеріалами справи не доведено фінансову спроможність позивача ОСОБА_1 здійснювати у вказаний період фінансування будівництва спірного житлового будинку, який збудовано згідно технічного паспорта у 2008 році.

До того ж, як вірно зазначив суд першої інстанції подані позивачем документи з приводу її місць роботи та розміру заробітної плати (зокрема, копії листів-підтверджень, платіжних доручень, зарплатних відомостей, довідок, трудових договорів та контрактів та інших документів) жодним чином не підтверджують обставин того, що отримані нею доходи спрямовувались на закупівлю чи виробництво матеріалів та фінансування будівництва спірного будинку. При цьому будь-яких інших доказів на підтвердження придбання чи виготовлення матеріалів для будівництва чи фінансування будівельних робіт, позивачем не надано.

Показання допитаних у ході розгляду справи свідків також не підтверджують зазначених обставин. Як встановлено у судовому засіданні місцевим судом свідки не були очевидцями передачі позивачем грошових коштів чи будівельних матеріалів відповідачу, фактів придбання позивачем будь-яких матеріалів, замовлення послуг чи будь-якої іншої участі позивача у фінансуванні чи будівництві спірного будинку.

Не може бути взято до уваги судом і визнання відповідачем ОСОБА_3 заявлених позовних вимог, про що ним зазначено в окремій заяві по суті позову, оскільки як зазначено в абз. 2 п. 4 Постанови пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.

Так, з матеріалів справи слідує, що відповідач ОСОБА_2 заперечувала щодо задоволення заявлених позовних вимог, а також щодо наведених у ньому обставин будівництва спірного житлового будинку. Вказану позицію також підтримує її правонаступник - Комунальна установа «Виноградівський дитячий будинок-інтернат» Закарпатської обласної ради, що унеможливлює задоволення позову у зв`язку з визнанням відповідачем ОСОБА_3 заявлених позовних вимог.

Окрім того, як вірно звертає увагу суд першої інстанції відповідач ОСОБА_3 попри визнання позову, не надав суду жодного доказу на підтвердження отримання від позивача грошових коштів чи будівельних матеріалів, розміру отриманих грошових сум, якщо такі ним отримувались, їх використання на придбання будівельних матеріалів чи оплату послуг з будівництва будинку, у зв`язку з чим виникають обґрунтовані сумніви у відповідності наданих ним пояснень у справі реальним обставинам будівництва спірного житлового будинку, з огляду на його особисту зацікавленість.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено вище судом, рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27.02.2017 у справі №308/2695/16-ц, залишеним без змін постановою Верхового Суду від 28.10.2019, визнано незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Під час розгляду даної справи судами вже досліджувалися обставини будівництва спірного нерухомого майна, зокрема можливої участі у фінансуванні його зведення позивача у даній справі, та встановлено, що незавершений будівництвом житловий будинок збудований ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час шлюбу та за спільні сумісні кошти, а також внаслідок спільної праці.

Згідно з ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачем, як особою, яка не брала участі у розгляді справи №308/2695/16-ц, не спростовано обставини, які були встановлені у ній, відтак такі не підлягають доказуванню у даній справі.

Таким чином, необґрунтованими та безпідставними є доводи апеляційної скарги про необхідність доведення відповідачами у загальному порядку їх права на спірне нерухоме майно.

З огляду на наведене, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у задоволенні позовним вимог у частині визнання за позивачем права власності на матеріали, які буди використані в процесі будівництва спірного житлового будинку.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог про визнання за нею особистої власності на незавершений будівництвом житловий будинок із господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , крім зазначених вище підстав для відмови у їх задоволенні, колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що діюче законодавство, зокрема, ні чинний Цивільний кодекс України, ні будь-який інший законодавчий акт, не передбачають можливість визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, відтак оскільки будинок із господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , не прийнятий в експлуатацію, є об`єктом незавершеного будівництва, а отже не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільних прав, відтак заявлені позовні вимоги у даній частині також задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич Ігор Володимирович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: