г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/4572/24
Номер провадження 2/213/1137/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2025 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Алексєєва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Близнюк Є.О.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань №3 в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії,-

В С Т А Н ОВ И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за постачання теплової енергії, посилаючись на те, що позивач надає зазначені послуги відповідачам за адресою: АДРЕСА_1 , але відповідачі в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювали, в результаті чого виникла заборгованість за період з 01 березня 2016 року по 31 серпня 2024 року в розмірі 66 738,15 грн. Зазначену суму заборгованості, заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2024 року у розмірі 543,12 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 5 513,39 грн, 3% річних у розмірі 1 656,80 грн та пеню у розмірі 1 773,90 грн позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

У запереченнях на перегляд заочного рішення представник позивача зазначає, що на час дії на території України карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені. Крім того, за період з вересня 2017 року по листопад 2021 року відповідачами здійснювалася часткова оплата за послуги з постачання теплової енергії. Таким чином, відповідачі фактично визнали наявність заборгованості і така оплата (навіть при нарахуванні позивачем 0,00 грн) в силу вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України є перериванням перебігу позовної давності. Правильність нарахування сум заборгованості відповідачами не спростовано.

Стислий виклад заперечень відповідача ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги. Зазначив, що позивач просить стягнути заборгованість за період з 01 березня 2016 року по 31 серпня 2024 року, тобто з порушенням строку позовної давності. У зв`язку з цим завищені розмірі інфляційних втрат, 3% річних і пені. Крім того, за адресою виникнення боргу з 03 листопада 2022 року введено в експлуатацію вузол обліку теплової енергії. Проте позивач зазначив заборгованість без урахування показників лічильника, а за середнім показником витрат теплової енергії.

Процесуальні дії у справі.

01 листопада 2024 року позовна заява надійшла до суду.

02 квітня 2025 року після скасування заочного рішення призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались.

Заяви, клопотання.

Сторони у судове засідання не з`явилися.

Представник позивача надала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» надає послугу з централізованого опалення/постачання теплової енергії населенню (споживачам).

Відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26 квітня 1999 року, відповідач ОСОБА_2 з 14 березня 2002 року та відповідно з цього часу є споживачами послуг з постачання теплової енергії, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль».

З 03 листопада 2022 року за вищезазначеною адресою введено в експлуатацію вузол обліку теплової менергії.

З 19 лютого 2024 року ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину є власницею вищезазначеної квартири.

Позивачем відповідно до тарифів на теплову енергію, постачалася теплова енергія до житла за адресою: АДРЕСА_1 , однак споживачами зобов`язання з оплати за надані послуги здійснюються не належним чином.

Згідно із наданим до суду розрахунком заборгованості сума боргу з оплати послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 березня 2016 року по 31 серпня 2024 року становить 66 738,15 грн.

Заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2024 року становить 543,12 грн.

Правильність нарахування відповідачами не спростована.

Позивачем нарахована пеня за період з листопада 2021 року по 01 травня 2024 року включно у розмірі 1 773,90 грн, інфляційні втрати за період з травня 2016 року по травень 2024 року у розмірі 5 513,39 грн та 3% річних за період з 01 травня 2016 року по 01 травня 2024 року у розмірі 1 656,80 грн.

05 грудня 2024 року проведено контрольну перевірку вузла обліку теплоенергії за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що він працює штатно.

Зміст спірних правовідносин.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають з належного виконання споживачем зобов`язань зі сплати наданих послуг.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦК, договір є обов`язковим для виконання сторонами, приписами ст.525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов договору не допускається.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача (п.1 ч.3 ст.20 вищевказаного Закону).

Згідно з ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначеною статтею встановлено презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 цього Закону, до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII).

Пунктами 1, 5 частини другої статті 7 зазначеного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Нормою ч.5 ст.13 зазначеного Закону передбачено, що плата виконавцю комунальної послуги складається з плати за послугу та плати за абонентське обслуговування.

Частиною 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 42 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії передбачено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення.

Частиною першою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Нормами частини 3-5 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11 березня 2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово його продовжував.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Згідно з п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Висновок суду.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті зазначених норм права, судом встановлено, що відповідачі не виконують передбачені законом обов`язки з утримання житла, оплату за надані житлово-комунальні послуги вчасно не здійснюють, своїми неправомірними діями завдають позивачеві збитків, тому право позивача є порушеним.

З огляду на те, що відповідачем ОСОБА_2 заявлено про застосування позовної давності, судом перевірено строки звернення до суду.

Викладеними вище нормами передбачено продовження позовної давності щодо вимог, за якими перебіг позовної давності не закінчився під час дії карантину, та зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану.

Встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Таким чином, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог, за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Як видно з матеріалів справи, позовна заява подана до суду 01 листопада 2024 року, позивачем пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості за період з 01 березня 2016 року, перебіг позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої з 02 квітня 2017 року, закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються. На строк дії воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється.

Проте суд враховує, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності є 01 березня 2019 року.

Таким чином, на момент пред`явлення позову позовна давність щодо вимог за період з 01 березня 2016 року по 01 квітня 2017 року сплинула.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У пункті 139 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності»

Аналіз зазначеного свідчить про те, що при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності.

З урахуванням викладеного позовні вимоги за період з 01 березня 2016 року по 01 квітня 2017 року задоволенню не підлягають.

Позивачем доведено факт утворення заборгованості з оплати послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 березня 2016 року по 31 серпня 2024 року в розмірі 66 738,15 грн, а також заборгованості за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2024 року у розмірі 543,12 грн.

Проте у зв`язку із застосуванням судом позовної давності підлягає солідарному стягненню з відповідачів заборгованість з оплати послуги з постачання теплової енергії за період з 02 квітня 2017 року та 31 серпня 2024 року та заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2024 року.

Згідно з розрахунком заборгованість з постачання теплової енергії станом на 31 березня 2017 року становить 7 871,64 грн, нарахування у квітні 2017 року відсутні. Тому розмір заборгованості, який підлягає солідарному стягненню з відповідачів, становить 58 866,51 грн (66 738,15 7 871,64).

При цьому при визначенні розміру заборгованості суд керується інформацією зі стовпчика «кінцевий залишок» в розрахунку заборгованості, а не зі стовпчика «обіг за місяць», оскільки в «кінцевому залишку» відображена інформація про нарахування, перерахунки та оплату та він розкриває механізм виникнення заборгованості, у той час, як «обіг за місяць» таку інформацію не передає.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на неврахування позивачем показників лічильника суд не бере до уваги, оскільки ним не доведено факт такого неврахування, свого розрахунку не надано.

Щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд дійшов таких висновків.

Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідачів на свою користь інфляційних втрат за період з травня 2016 року по травень 2024 року у розмірі 5 513,39 грн та 3% річних за період з 01 травня 2016 року по 01 травня 2024 року у розмірі 1 656,80 грн, надав розрахунок. Тобто, між сторонами склалися правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, на які відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України нараховується індекс інфляції за час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

У зв`язку із застосуванням судом позовної давності позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за період з травня 2016 року по грудень 2016 року (згідно з періодами, зазначеними у розрахунку) та 3% річних за період з 01 травня 2016 року по 01 грудня 2016 року (згідно з періодами, зазначеними у розрахунку) задоволенню не підлягають.

За змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №922/175/18 зазначено, що нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, особи які не в змозі сплатити за житлово-комунальні послуги, повинні за прострочення платежів за комунальні послуги України сплачувати не тільки пеню передбачену Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а й три відсотки річних та індекс інфляції, передбачені Цивільним кодексом України, за весь час прострочення.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі № 6-42цс11).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні введено заборону на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування 06 березня 2022 року і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1405 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг» внесено зміни до вищезазначеної постанови, згідно з якими мораторій на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість з комунальних послуг, передбачений лише в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих територіях.

Оскільки місто Кривий Ріг Дніпропетровської області не є такою територією, інфляційні нарахування та нарахування 3% річних у разі несвоєчасного та/або неповного внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги можуть здійснюватися виконавцями комунальних послуг з 30 грудня 2023 року.

Позивачем зазначені норми не взято до уваги та здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період, у який діяв мораторій на таке нарахування.

При цьому суд зазначає, що зазначення позивачем у розрахунках інфляційних втрат та 3% річних періодами, за які здійснюється нарахування, таких періодів, в яких не діяв мораторій, не змінює факту того, що місяці виникнення заборгованості підпадають під дію мораторію.

Таким чином нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають солідарному стягненню з відповідачів згідно з періодами виникнення заборгованості, зазначеними у розрахунках: інфляційні втрати у розмірі 2 243,59 грн (за періоди з грудня 2021 року по лютий 2022 року включно та з березня 2024 року по травень 2024 року ); 3% річних 856,42 грн (за періоди з 01 грудня 2021 року по березень 2023 року).

Щодо вимог про стягнення пені суд дійшов таких висновків.

Позивачем пред`явлені також позовні вимоги про стягнення пені у зв`язку з несплатою заборгованості за надані комунальні послуги, нараховані за період з листопада 2021 року по 01 травня 2024 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни заборонено нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги (підпункт 4 пункту 3 розділу II Прикінцеві положення Закону).

Встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) діяв з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Таким чином, враховуючи зазначені вище заборони щодо нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, які діяли у періоди з 12 березня 2020 року до 30 липня 2023 року (на період дії карантину, пов`язаного із поширенням коронавірусної хвороби) та з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року включно (у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні), підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача пені, нарахованої за несвоєчасне здійснення платежів за надані послуги постачання теплової енергії у період з листопада 2021 року по січень 2024 року включно відсутні.

При цьому суд зауважує, що позивачем у розрахунку пені також зазначено періодами нарахувань періоди, в яких не діяли мораторії. Тому такі періоди суд не бере до уваги, а керується місяцями виникнення заборгованості.

Зіставляючи періоди виникнення заборгованості та суми заборгованості у розрахунку пені та розрахунку основного боргу, судом встановлено, що суми заборгованості у розрахунку пені за 01січня 2024 року у розмірі 2 855,25 грн та за 01 лютого 2024 року у розмірі 4 428,45 грн фактично виникли у листопаді та грудні 2023 року, під час дії мораторію.

Тому солідарному стягненню підлягає пеня за період з 01 березня 2024 року (як зазначено у розрахунку), нарахована на розмір заборгованості, що фактично виникла у січні 2024 року, по 01 травня 2024 року (як зазначено у розрахунку) у розмірі 248,14 грн.

Оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом частково, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 76-81, 89, ч.1 ст.141, 263, 265, 274-279 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за постачання теплової енергії задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії, яка виникла за адресою:

АДРЕСА_1 за період з 02 квітня 2017 року по 31 серпня 2024 року, в розмірі 58 866,51 грн, заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2024 року у розмірі 543,12 грн, а також інфляційні втрати у розмірі 2 243,59 грн, 3% річних у розмірі 856,42 грн та пеню у розмірі 248,14 грн, а всього 62 757 (шістдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят сім) грн 78 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в розмірі 1 246,48 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір в розмірі 1 246,47 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», , юридична адреса: вул. Електрична, 1, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Дата складення повного судового рішення 20 червня 2025 року.

Суддя О.В. Алексєєв