УХВАЛА

20 червня 2025 року

м. Київ

справа № 760/19626/23

провадження № 61-7027ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Білошапкою Оксаною Василівною, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Перша київська державна нотаріальна контора, П`ята київська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), Перша київська державна нотаріальна контора, П`ята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер №5-310, від 06 липня 2018 року, видане державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В. В. на ім`я ОСОБА_3 після померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 (спадкова справа №154/2018).

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий номер №5-311, від 06 липня 2018 року, видане державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В. В. на ім`я ОСОБА_3 після померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в АТ «Ощадний банк України» (спадкова справа №154/2018).

Вирішено питання стягнення судового збору.

Не погоджуючись із рішенням, ОСОБА_1 через представника Білошапку О. В. подала апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 травня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Білошапки О. В. на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року залишено без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року залишено без змін.

У червні 2025 рокудо Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом

Білошапкою О. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва

від 12 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 травня 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявником у касаційній скарзі неправильно вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців першого, другого пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Як підстави касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник вказує пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Однак, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, у тому числі, постанову Верховного Суду України

від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15, в якій, на його думку, викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваних судових рішеннях.

Проте, суд касаційної інстанції звертає увагу заявника на те, що посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України, у якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах (а не Верховного Суду), не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує також пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, проте посилаючись на вказану підставу, заявник не зазначає щодо якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права щодо якої відсутній висновок та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.

Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Отже, заявнику необхідно надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав) та надіслати копії уточненої редакції касаційної скарги і доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Також касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки вона не відповідає формі і змісту касаційної скарги, визначених статтею 392 ЦПК України.

Так, заявником у касаційній скарзі не зазначено передбачені пунктом 3 частини другої статті 392 ЦПК України відомості про учасника справи - Першу київську державну нотаріальну контору.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 392 ЦПК України, у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

За таких обставин, заявнику необхідно подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України та надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Білошапкою Оксаною Василівною, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 травня 2025 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвали протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Р. А. Лідовець