Номер провадження: 22-ц/813/4192/25
Справа № 511/4471/24
Головуючий у першій інстанції Бобровська І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про сприяння поверненню дитини в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про сприяння поверненню дитини в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, в якій просив суд повернути свою доньку ОСОБА_4 до місця постійного проживання в Республіку Польща.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Жак Наталія Тадеївна, подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року і направити справу для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на час подання позовної заяви 04.12.2024 року, і до 16.12.2024 року відповідач мала зареєстроване місце проживання у м. Роздільна Одеської області, як внутрішньо переміщена особа, про що 13.12.2024 року відповідач особисто повідомила суд шляхом подачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Проте, незважаючи на наявні докази, які підтверджували місце перебування та проживання відповідача на час подання позову до суду, судом першої інстанції, в порушення вимог процесуального права не відкрито провадження, а зі спливом 20-ти денного строку від часу автоматизованого розподілу справи прийнято ухвалу про передачу справи за підсудністю справи до Херсонського міського суду Херсонської області.

На вказану апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мороз Анжела Іванівна, надала до суду апеляційної інстанції відзив, згідно якого відповідачка вважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена у відповідності до вимог процесуального законодавства, а апеляційну скаргу оцінює як таку, що не підтверджена законодавчим обґрунтуванням та доводами щодо наявних порушень прав апелянта у зв`язку з її постановленням. Також у відзиві сторона відповідача вказує про те, що в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи йде розмежування зареєстрованого місця проживання та фактичного місця проживання, а згідно норм чинного законодавства довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не підтверджує місце реєстрації особи в розумінні вимог цивільного процесуального законодавства. Відповідачка була та наразі є зареєстрованою у м. Херсоні і лише фактично проживає у м. Роздільна Одеської області, відомостей про її інше зареєстроване місце проживання та зняття з реєстраційного обліку у м. Херсоні суду не надано, у відповідачки наразі відсутній статус внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про передачу справи на розгляд іншого суду, право на апеляційне оскарження якої передбачено п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, та оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як встановлено ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція 1950 року) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Передаючи справу на розгляд до іншого суду за підсудністю, суд першої інстанції виходив з того, що зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачки ОСОБА_3 не відноситься до територіальної підсудності Роздільнянського районного суду Одеської області.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про сприяння поверненню дитини в рамках Гаазької Конвенції від 25.10.1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Як вбачається з відповіді № 985635 з Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) ОСОБА_3 , відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з відповіді Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 24.12.2024 року не перебуває Знята з обліку з 16.12.2024 року (за заявою).

Колегія суддів виходить з такого.

У частині 1 ст. 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 125 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

За загальним правилом позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

За вимогами ч. 1, 6 9 ст. 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому ст. 185 цього Кодексу.

Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

У разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду (ч. 2 ст. 31 ЦПК України).

Аналіз вказаних норм національного законодавства свідчить, що в кожному випадку заявник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства, зокрема правил підсудності. Правило загальної територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ЦПК України. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності цього суду. При цьому, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст. 6 Конвенції 1950 року, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Слід вказати, що в своїй практиці ЄСПЛ виходить з того, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», Заяви № 29458/04 та № 29465/04, п. 24).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 (провадження № 61-5805сво23) вказано: «Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції. Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів. Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України)».

Також у згаданій постанові касаційного суду зазначено: «особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення. Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа. Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом. Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення».

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно доводів апеляційної скарги позивач наполягає, що звернувся з відповідним позовом до суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача, як внутрішньо переміщеної особи.

У постанові від 29 липня 2019 року у справі № 409/2636/17 (провадження № 61-1188св19) Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII (далі Закон № 1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону № 1706-VII (ч. 1 ст. 4 Закону № 1706-VII).

Згідно ч. 1 ст. 4-1 Закону № 1706-VII Єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб створюється з метою обліку таких осіб.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 Закону № 1706-VII (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

До підстав для відкликання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб відноситься, зокрема, подання внутрішньо переміщеною особою заяви про відмову від довідки (п. 1 ч. 1 ст. Закону № 1706-VII).

Пунктом 11 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», передбачено, що органи державної влади мають право безоплатно отримувати інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2024 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції на виконання норм процесуального права 06.12.2024 року направив запит № 511/4471/24/11664/24 до Державної міграційної служби України, в якому просив надати відомості про реєстрацію місця проживання на території України ОСОБА_3 .

13.12.2024 року ОСОБА_3 надала до суду першої інстанції заяву про долучення до матеріалів справи доказів разом з копією довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20.05.2024 року № 5128-, згідно якої ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

За таких підстав, враховуючи вимоги Закону № 1706-VII, суд першої інстанції 13.12.2024 року направив запит № 511/4471/24/11864/24 до Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації, в якому просив надати інформацію, чи перебуває ОСОБА_3 на реєстраційному обліку на території Роздільнянської територіальної громади, як внутрішньо переміщена особа, станом на теперішній час.

Згідно листа Державної міграційної служби від 12.12.2024 року № 7-12244/1-24 суд проінформовано, що в період з 17:00 год. 13 грудня 2024 року до 18:00 год. 16 грудня 2024 року з метою підвищення ефективності та надійності інформаційно-комунікаційних систем ДМС будуть проводитись роботи з модернізації обладнання центру обробки даних. На час виконання зазначених робіт доступ уповноваженим особам до Єдиного державного демографічного реєстру не надаватиметься.

Як вбачається зі знімку екрану, вчиненого під час здійснення 17.12.2024 року судом першої інстанції запиту до Єдиного державного демографічного реєстру через підсистему «Електронний суд» щодо ОСОБА_3 , при відправці до реєстру такого запиту виникла помилка.

23.12.2024 року через підсистему «Електронний суд» суд першої інстанції отримав відповідь № 985635 з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , а саме: за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 24.12.2024 року суд першої інстанції повторно звернувся до Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації шляхом направлення запиту № 511/4471/24/12211/24 про надання інформації щодо перебування ОСОБА_3 на реєстраційному обліку на території Роздільнянської територіальної громади, як внутрішньо переміщеної особи, станом на теперішній час.

24.12.2024 року на адресу суду першої інстанції від Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації надійшла відповідь № 2512/8 від 24.12.2024 року, згідно якої повідомлялось, що ОСОБА_3 на обліку в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб станом на 24.12.2024 року не перебуває. Знята з обліку з 16.12.2024 року (за заявою).

Колегія суддів звертає увагу, що додержання правил підсудності справи повинно визначатися судом на час прийняття справи до провадження, тобто на момент постановлення ухвали про відкриття провадження у справі.

Оцінюючи законність та обґрунтованість дій суду першої інстанції щодо вирішення питання про провадження у справі, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону в частині виконання вимоги про отримання відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Зокрема, за наявності сумніву в актуальності інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача та з метою недопущення порушення правил територіальної юрисдикції (підсудності), суд першої інстанції вчинив запити до відповідних органів виконавчої влади та до Єдиного державного демографічного реєстру, на отримання відповідей з яких був необхідний певний час.

Слід вказати, що запроваджені законодавцем заходи щодо встановлення місця проживання відповідачів спрямовані також на те, щоб належно повідомити усіх учасників розгляду справи про перебування спору на вирішенні суду з метою забезпечення їх участі у відправленні правосуддя.

Отже, вирішуючи питання про передачу справи за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області, суд першої інстанції виконав вимоги ст. 187 ЦПК України й ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII та з`ясував, що відповідачку включено з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб за її заявою. Тобто, відповідачка за власним вибором визначила зареєстроване місце свого проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , та не має підтверджуючих документів про реєстрацію її місця перебування у Роздільнянському районі Одеської області на час отримання судом 23.12.2024 року відповіді про зареєстроване місце проживання відповідача, тому суд першої інстанції вірно постановив оскаржувану ухвалу та передав матеріали цивільної справи на розгляд до Херсонського міського суду Херсонської області.

Норма частини 2 статті 31 ЦПК України про розгляд судом справи і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності іншого суду стосується тих випадків, коли справа була прийнята судом до провадження (відкрито провадження у справі).

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку провадження у справі Роздільнянським районним судом Одеської та отримання відповіді щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, суд, встановивши, що справа не підсудна Роздільнянському суду Одеської області передав справу за підсудністю до належного суду у відповідності до ч.9 ст. 187 ЦПК України та в порядку ст. 31 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення.

Ураховуючи викладене, підстав вважати, що суд першої інстанції при розгляді даної справи неправильно застосував норми матеріального права чи допустив порушення норм процесуального права, відсутні.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», Заява № 63566/00, п. 23).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Роздільнянського районного суду Одеської області від 24 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова