Справа № 626/3928/24
Провадження № 2/626/139/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

24.06.2025 року м. Берестин

Берестинський районний суд Харківської області

в складі головуючого - судді Рибальченко І.Г.

за участю секретаря Скачко Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який є особою з інвалідністю, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього непрацездатнього дитини-інваліда ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, з моменту подачі позовної заяви до суду .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що від шлюбу , який був в подальшому розірвано відповідно до рішення Красноградського районного суду Харківської області від 13.07.2015 року, сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю.

Рішенням Красноградського районного суду від 26.11.2014 р. з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на устримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини доходу (заробітку) відповідача щомісячно.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 досяг повноліття , проте є інвалідом з дитинства, у нього наявна симптоматична епілепсія, генералізована форма з когнітивними порушеннями (Q04), вроджена вада розвитку головного мозку, вроджена асиметрія півкуль головного мозку, гіпертрофія м`язової тканини правої щоки. Відповідач не бере участі в утриманні дитини, хоча він є здоровою працездатною особою та отримує дохід, з урахуванням чого в силу приписів ст. 198 Сімейного кодексу України зобов`язаний утримувати свого повнолітнього непрацездатного сина, так як останній потребує матеріальної допомоги. Вказані обставини слугували підставою звернення позивача до суду .

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив по суті спору, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач вказує, що позивач має довести сукупність обставин , таких як, непрацездатність повнолітнього сина, його потребу в матеріальній допомозі та можливість відповідача утримувати непрацездатну повнолітню дитину. Разом з тим, відповідач вказує, що долучені позивачем докази не підтверджують обставин того, що їх спільний син ОСОБА_3 , втратив працездатність та є інвалідом, оскільки в матеріалах справи відсутні висновки МСЕК, які би дійсно вказували на таку обставину. Відповідач звертає увагу суду на те, що позивачем долучено лише виписку про лікування за 2022 рік, в той час, коли сину було 15 років. Також відповідач зазначає, що з 26.02.2022 року мобілізований долав ЗСУ. В березні 2024 року отримав поранення, пов`язане з захистом Батьківщини, яке кваліфоковане як тяжке, що підтверджується медичною документацією. З урахуванням вказаних обставин позов не визнає та просить відмовити його задоволенні.

Сторони в судове засідання не прибули. Від представника позивача ОСОБА_5 надійшла заява, в якій вона позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує та просить задовільнити в повному обсязі. Справу просила розглядати без її участі та участі позивачки. Відповідач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів не здійснюючи фіксування судового процесу.

Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_1 , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Красноградського районного управління юстиції Харківської області 27 жовтня 2006 року, вбачається що його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Красноградського районного суду Харківської області від 13.07.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Після розірвання шлюбу сина ОСОБА_3 залишили проживати з матір`ю.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 26.11.2014 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_1 , на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.11.2014 року до досягнення дитиною повноліття. Виплата аліментів припинилась у зв`язку з закінченням дії рішення.

Згідно копії посвідчення № НОМЕР_2 , ОСОБА_3 є інвалідом дитинства. З виписки КНП "Харківська міська дитяча лікарня №5" від 09.08.2022 року вбачається,що у ОСОБА_3 наявна симптоматична епілепсія, генералізована форма з когнітивними порушеннями (Q04), вроджена вада розвитку головного мозку, вроджена асиметрія півкуль головного мозку, гіпертрофія м`язової тканини правої щоки

З досліджених в судовому засіданні матеріалів наданих ОСОБА_2 , зокрема довідок військово-лікарської комісії №382 від 15.03.2024р., №3280 від 19.04.2024 р., №861 від 07.06.2024 р., №6068 від 16.07.2024 р., №1648 від 25.09.2024 р., від 17.12.2024 вбачається, що відповідач отримав поранення пов`язане з проходженням військової служби , яке класифікується за ст.65 графи ІІ Розкладу хвороб і потребує відпустки для лікування у зв`язку з хворобою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Главою 16 "Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання" СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання.

Згідно зі ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Таким чином, СК України зобов`язує батьків утримувати своїх непрацездатних дітей з інвалідністю навіть якщо вони досягли повноліття.

Відповідно до правил статті 198 СК України батьки продовжують бути зобов`язаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин: дочка або син є непрацездатними, непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги, наявність у батьків можливості надати таку допомогу.

Згідно ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі дітьми з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Отже законодавство виділяє три основні види непрацездатності: непрацездатність за віком та непрацездатність за станом здоров`я та непрацездатність у зв`язку із входженням особи до групи осіб, які мають право на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Для наведеної норми важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу особи з інвалідністю. Особою з інвалідністю визнається особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист (ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні"). Подібне визначення осіб з інвалідністю міститься і у Законі України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні". Для застосування правил статті 198 СКУ не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Під потребою матеріальної допомоги розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги - пенсій та допомог у зв`язку з інвалідністю. Батьки не будуть зобов`язані утримувати повнолітню дитину, якщо вони самі є непрацездатними та потребують допомоги або якщо їхній заробіток не дозволяє їм здійснювати утримання.

За змістом положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених уст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Тлумачення статті 198,200 СК України свідчить, що при встановленні тієї обставини, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання повнолітнім непрацездатним сином, дочкою, доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вони не потребують матеріальної допомоги (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 459/1381/18).

Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, у тому числі: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Для виникнення обов`язку матері, батька утримувати повнолітніх дочку, сина необхідна сукупність таких умов: повнолітні дочка, син є непрацездатними, тобто особами з інвалідністю І, ІІ чи ІІІ групи; потребують матеріальної допомоги: під якою розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги, пенсії та допомоги у зв`язку з інвалідністю; матір, батько здатні утримувати повнолітніх дочку, сина, тобто їхній заробіток (доходи) дозволяють їм здійснювати таке утримання.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі "Хант проти України" (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

Сімейний Кодекс України не містить поняття "повнолітня непрацездатна дитина".

Згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Відповідно до абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого ст.26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Положення ч. 3 ст. 75 СК України відносять до категорії "непрацездатні" осіб з інвалідністю I, II та III групи.

Отже, повнолітньою непрацездатною дитиною у розумінні ст. 198 СК України є повнолітні син або дочка, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю (таке ж тлумачення указаного поняття здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014).

За приписами ст. 1 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Залежно від ступеня стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, та можливого обмеження життєдіяльності при взаємодії із зовнішнім середовищем внаслідок втрати здоров`я особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється І, ІІ чи ІІІ група інвалідності (ч. 3ст. 7Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні").

На підтвердження того, що ОСОБА_3 має право на отримання аліментів позивач подала до суду виписку від 09.08.2022 року КНП "Харківська міська дитяча лікарня№5", з зазначенням захворювань сина, та копію посвідчення дитини-інваліда , серія НОМЕР_3 від 13.09.2021 року. В судовому засіданні позивач не підтвердив належними доказами непрацездатність повнолітнього сина ОСОБА_3 , що є однією з обов"язкових умов, які мали б бути доведені під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованим та таким, що не підлягають до задоволення в повному обсязі, оскільки не підкріплені належними доказами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Керуючись ст. ст.198-201 СК України, 4-5, 12, 76-83,141, 164, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини-інваліда - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя