Справа №198/234/25
Провадження № 2/0198/185/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Білинського М.В., за участю секретаря судового засідання Літвіченко В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду с-ща Юріївка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Юр`ївської об`єднаної територіальної громади в особі Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області

про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до Юр`ївської об`єднаної територіальної громади в особі Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 .

Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входить у т.ч. житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 82,1 кв. м, житловою площею 54,4 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

У встановленому законом порядку позивач прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви до приватного нотаріуса.

Однак, нотаріус відмовив у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (вказаний вище), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 10 квітня 2025 року відкрито провадження та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження; витребувано в приватного нотаріуса Григорьєвої О.Л. завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2

05.05.2025 року до суду надійшов лист відповідача просять розглядати справу без їх участі, проти задоволення позову не заперечують (а.с. 53).

27.05.2025 року закрито підготовче провадження.

25.06.2025 сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, позивач у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Виходячи з наведеного суд знаходить можливим розглянути дану справу у відсутності сторін по справі на підставі наявних у справі доказів, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами.

Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в позовній заяві, зважаючи на заяву відповідача, який проти позову не заперечував, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 . Зазначене підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.10).

Відповідно до свідоцтва про одруження - позивач є супругою ОСОБА_2 (а.с.10).

06.12.2011 року позивач подав заяву приватному нотаріусу Григорьєвій О.Л. про прийняття спадщини за законом після смерті супруга. На підставі цієї заяви приватним нотаріусом заведена спадкова справа № 25/2011 (копію витребувано судом, долучено до справи).

Статтями 1216 та 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.ст. 1217, 1258, 1261 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Отже, позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви до приватного нотаріуса та є спадкоємцем першої черги за законом щодо майна померлого ОСОБА_2 .

При цьому, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості про інших спадкоємців, які б могли претендувати на згаданий будинок (є двоє спадкоємців доньки покійного, але вони відмовилися від прийняття спадщини).

Згідно з ч. 1 ст. 1296, ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок.

Однак, постановою від 24.10.2024 нотаріус відмовив у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с.73-74).

На підставі рішення виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради депутатів Павлоградського району Дніпропетровської області від 28.01.1986 року затверджений комплексний план благоустрою та забудови населених пунктів Юріївської селищної ради на 1986 рік, відповідно до якого до списку забудовників внесений ОСОБА_2 (а.с. 12).

Актом обстеження домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 27.12.2024 року, встановлено, що цей будинок збудовано у 1986 році ОСОБА_2 (а.с. 29).

Згідно копії домової книги ОСОБА_2 зареєстрований у згаданому будинку в 1989 році.

Стороною позивача надано суду документальне підтвердження переіменування провулку.

Разом з тим, покійний за життя не отримав правовстановлюючий документ на нерухоме майно та не здійснив державної реєстрації права власності на житловий будинок, що в подальшому й унеможливило оформлення за позивачем права власності на спадкове майно.

Одночасно слід відмітити, що час завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Оскільки спірний будинок збудований у 1986-1989 роках, застосуванню підлягає законодавство, яке визначало умови та правові наслідки будівництва житлових будинків на момент його завершення, зокрема положення ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про власність", Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Указ від 26 серпня 1948 року) і прийняту відповідно до цього Указу постанову Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків".

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно положень ст.ст. 100, 101 ЦК УРСР 1963 року громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 "Особиста власність" цього ж Кодексу не пов`язувала виникнення такого права з його обов`язковою державною реєстрацією.

Відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів.

За приписами статті 1 Указу від 26 серпня 1948 р. кожен громадянин мали право купити або збудувати для себе на праві власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 постанови від 26 серпня 1948 р. визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держмісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за вказаними нормативними актами підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним будинку з додержанням відповідних вимог незалежно від подальшого отримання свідоцтва про право власності та проведення державної реєстрації права власності.

Також відсутній акт прийняття будинку в експлуатацію, однак порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було визначено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення". Тобто, до 05.08.1992 року взагалі не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію з метою подальшого оформлення права власності.

На час звернення до суду право власності на домоволодіння за спадкодавцем, позивачем або будь-якою іншою особою не зареєстроване, що підтверджується довідкою КП «Павлоградське МБТІ» від 27.11.2024 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (а.с.18, 27).

Таким чином, спадкодавець за життя на підставі відповідного дозволу та свідоцтва на забудову садиби на відведеній для цих цілей земельній ділянці збудував житловий будинок.

В зв`язку з тим, що законодавством, діючим на час закінчення будівництва домоволодіння, виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалось з отриманням будь-якого документа, що підтверджує право власності, та реєстрацією цього речового права, спадкодавець за життя з об`єктивних причин не мав правовстановлюючих документів на нерухоме майно та не здійснив державної реєстрації права власності.

За нормами, закріпленими в ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За змістом ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухома майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 31-2 вказаного Закону державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію.

Згідно з пп. 3 п. 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою кабінету міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868, свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухома майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності проводиться на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, відмова органів нотаріату у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно позбавляє його можливості оформити свої спадкові права та здійснити державну реєстрацію права власності на житловий будинок.

Крім того, відповідно до п. 23 Постанови Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За таких обставин та враховуючи те, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 , прийняв спадщину в порядку, визначеному ст.ст. 1268-1270 ЦК України, інших спадкоємців немає, а відсутність правовстановлюючого документа, який посвідчує право власності спадкодавця на майно позбавляє його можливості оформити в нотаріальному порядку спадкові права на житловий будинок, суд вважає можливим задовольнити позов.

Крім цього, на користь задоволення позову вказує і те, що приватним нотаріусом вже було видано ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку і грошові кошти (які знаходяться в банку).

В позовній заяві позивач просив залишити за ним судові витрати, у зв`язку із чим суд не стягує з відповідача судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12,13,43,76-81,89,95,141,209,258,259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Юр`ївської об`єднаної територіальної громади в особі Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 - право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 82,1 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М. В. Білинський