КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/3701/24 Головуючий у І інстанції - Бабко В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/9360/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення збитків,-

установив:

У березні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків.

В обґрунтування вимог позову зазначав, що 06 квітня 2023 року у м. Києві, по проспекту Володимира Івасюка відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої він отримав збитки завдані тотальним руйнування його автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 .

Дорожньо-транспортна пригода була спричинена діями відповідача ОСОБА_1 , під час керування останнього автомобілем «Пежо», державний номер НОМЕР_2 .

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року, встановлено причинний зв`язок між порушенням відповідачем ОСОБА_1 п. 16.6 Правил дорожнього руху і аварією автомобіля під його керуванням, та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до експертного Звіту про визначення вартості матеріального збитку, сума матеріальних збитків нанесених йому діями відповідача становить 343135 грн.

Оскільки страховик ПрАТ «СК «Інтер поліс» виплатив йому 125000 грн, вважає, що відповідач повинен сплатити різницю в сумі, яка становить 218135 грн.

Просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 218135 грн, а також витрати по сплаті судового збору та правничу допомогу в розмірі 23000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 109067,50 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2411,35 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в обставинах цієї справи не викликає сумніву, що позивач усвідомлював, що він має діяти таким чином, щоб своєчасно вжити відповідних заходів для уникнення чи зменшення небезпеки.

Вважає, що ОСОБА_2 був зобов`язаний врахувати будь-яку перешкоду, яка заважала йому переконатися у безпечності маневру.

Зазначає, що в контексті події, яка розглядається у цій справі, питання про створення аварійної обстановки не має вирішального значення для встановлення винуватості позивача у порушенні правил дорожнього руху, оскільки ним, як учасником дорожнього руху була створена аварійна обстановка, то ця обставина зобов`язувала ОСОБА_2 врахувати цей фактор і здійснити відповідні заходи для того, щоб отримати можливість переконатися у безпечності маневру, а не здійснювати маневр в умовах, коли його здатність оцінити головний фактор потенційної небезпеки була обмежена.

Звертає увагу, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року по справі №756/4740/23 його визнано винуватим тільки у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП, в той же час Оболонський районний суд м. Києва не визнавав його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Вважає, що є всі підстави вважати, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року по справі №756/4740/23 виключно ОСОБА_2 визнано винним у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, оскільки тільки позивача визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що як його вина, так і вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП є встановленою та не потребує доведенню є помилковою, оскілки на його думку, правомірним буде висновок, що вина саме ОСОБА_2 у вчиненні ДТП є встановленою та не потребує доведенню. В свою чергу, він не є винуватцем у вчиненні ДТП.

Вказує, що Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №8613/2 від 03 листопада 2023 року, складений ФОП ОСОБА_3 не є належним та допустимим доказом, щодо визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 , оскільки складений особою, яка не мала права його складати.

Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позові.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що незгода із визнанням відповідача вини у вчиненні ДТП є лише спробою уникнути відповідачем матеріальної відповідальності за наслідки ДТП.

Вважає, що кваліфікація правопорушення відповідача за ч. 5 ст. 122 КУпАП відповідає обставин справи і не потребує додаткової кваліфікації за ст. 124 КУпАП.

Крім того, звертає увагу, що санкція ч. 5 ст. 122 КУпАП (штраф у розмірі 85 неоподаткованих мінімумів доходів громадян) суворіша за санкцію ст. 124 КУпАП (штраф у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян).

Зазначає, що відповідач, протягом розгляду справи в суді першої інстанції, не ставив під сумнів висновки Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №8613/2 від 03 листопада 2023 року, і вартість відновлювального ремонту його автомобіля, яка вказана у Звіті.

Відповідач також не заявляв клопотання про рецензування Звіту, на що мав право, у випадку сумнівів у його достовірності, а тому спроби оскаржити висновки Звіту в апеляційні скарзі не мають під собою правових підстав і застосовуються відповідачем винятково як засіб уникнення матеріальної відповідальності.

Наголошує, що оцінювач запрошував відповідача до участі у проведенні огляду його пошкодженого автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 , але відповідач не скористався таким запрошенням.

Таким чином, Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №8613/2 від 03 листопада 2023 року та інформація, яка міститься у ньому є належним та допустимим доказом матеріальних збитків, нанесених йому у результаті ДТП.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 квітня 2023 року о 16 год 25 хв ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом, легковим автомобілем марки «Peugeot», моделі «301», реєстраційний номер НОМЕР_2 , в м. Києві по проспекту В. Івасюка, у районі будинку №18, на регульованому перехресті розвертаючись на зелене світло світлофору, не надав дорогу іншому транспортному засобу, легковому автомобілю марки «Volkswagen», моделі «Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався у зустрічному напрямку, у результаті чого примусив водія вказаного транспортного засобу ОСОБА_2 різко змінити швидкість та напрямок руху.

Крім того, 06 квітня 2023 року о 16 год 25 хв ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом, легковим автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м. Києві по проспекту В. Івасюка, у районі будинку №18, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, унаслідок чого скоїв зіткнення з колесо-відбійною стрічкою. Під час дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень.

21 червня 2023 року постановою Оболонського районного суду м. Києва, по справі №756/4740/23 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1445 грн. Також ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.

03 листопада 2023 року ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_2 було зроблено Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 №613/2.

Відповідно до висновків звіту, вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу становить 932584,73 грн. Ринкова вартість транспортного засобу «Фольксваген-Гольф» державний номер НОМЕР_1 , може становити 343135 грн. Вартість матеріального збитку заподіяного власнику після аварійного пошкодження транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 становить 343135 грн.

Також згідно із ремонтній калькуляції №8613, транспортного засобу Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 , загальна сума витрат для ремонту автомобіля становить 932584,73 грн.

04 липня 2023 року ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату ОСОБА_2 в розмірі 125000 грн., з призначенням платежу: «Страх. відшк дог. ОСЦПВВНТЗ №ЕР-210791714 від 29.08.2022, страховий акт №1300/8613/59/23 від 04.07.2023, без ПДВ не по тендеру», що підтверджується платіжною інструкцією №4263.

З відеозапису на флеш-носії з відеорегістратора, який був розміщений в автомобілі «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 під час дорожньо-транспортної пригоди, вбачалось, що ОСОБА_2 , рухаючись в крайній ліві смузі, на зелене світло світлофору, наблизився до перехрестя. У цей же час, автомобіль «Пежо», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , із зустрічного напрямку (на перехресті) здійснив розворот та виїхав в середню полосу руху, у тому ж напрямку, яким рухався автомобіль ОСОБА_2 . У подальшому автомобіль «Пежо», державний номер НОМЕР_2 , будучі на середній полосі руху, почав здійснювати маневр перестроювання в крайню ліву полосу, в якій рухався транспортний засіб під керуванням ОСОБА_2 . Однак не закінчивши маневр, перед перетинанням роздільних полос руху, знов різко змінив напрямок руху та продовжив рух в середній полосі. Так ОСОБА_2 побачивши дії ОСОБА_1 по перестроюванню з середньої полоси руху в крайню ліву, в якій рухався він, з метою уникнення ДТП різко змінив напрямок руху в ліво, в результаті чого здійснив зіткнення із відбійником.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року, по справі №756/4740/23, було визнано вину як позивача так і відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06 квітня 2023 року, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що кожен з водіїв має однакову вину в спричиненні цієї ДТП, та несе відповідальність в рівних частинах завданого збитку, тобто ступінь вини кожного учасника ДТП становить 50%.

Таким чином, суд першої інстанції врахував, що ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату ОСОБА_2 в межах страхового відшкодування розмірі 125000 грн., а вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження автомобіля становить 343135 грн., та взяв до уваги, що в рівних частинах встановлена вина двох учасників дорожнього руху в настанні дорожньо-транспортної пригоди, а тому дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою (регламентною) виплатою, яка одержана позивачем від страховика в розмірі, що відповідає 50% завданого збитку, а саме 109067,50 грн. Інші 50% завданого збитку в розмірі 109067,50 грн. покладаються на позивача, як на іншу винувату сторону в ДТП.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1187 цього Кодексу, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення ст. 1192 ЦКУкраїни.

Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Як вбачається з матеріалів справи постановою Оболонського районного суду м. Києва, по справі №756/4740/23, було встановлено винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 16.6 Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, та притягнуто його до відповідальності за ч. 5 ст. 122 КУпАП, та винуватість ОСОБА_2 у порушенні п.п. 2.3, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху та притягнуто його до відповідальності за ст. 124 КУпАП

Суд констатував, що ОСОБА_1 створив аварійну ситуацію, тобто почав здійснювати маневр розвороту не переконавшись в його безпечності (одночасний роз`їзд правими бортами). Однак дії ОСОБА_2 не відповідали обстановці та подіям, бо для уникнення дорожньо-транспортної події ОСОБА_2 мав можливість зменшити лише швидкість аж до зупинки (застосувати екстрене гальмування), проте здійснив різкий маневр ліворуч, унаслідок чого наїхав на відбійник та перевернувся, що свідчить про порушення правил дорожнього руху України. Бо навіть у випадку зміни напрямку руху, такий маневр має бути безпечним не лише для водія, а також інших учасників дорожнього руху.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року, по справі №756/4740/23, було встановлено та визнано вину як позивача так і відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 06 квітня 2023 року, а тому кожен з водіїв має однакову вину в спричиненні цієї ДТП, та несе відповідальність в рівних частинах завданого збитку, тобто, ступінь вини кожного учасника ДТП становить 50 %.

Доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновком суду першої інстанції про встановлення його вини і вини ОСОБА_2 у вчиненні ДТП, оскілки на думку апелянта, правомірним буде висновок, що саме вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП є встановленою та не потребує доведенню, в свою чергу, він не є винуватцем у вчиненні ДТП, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на вищезазначене.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ч. 8 ст. 81 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Поняття преюдиційність (преюдиціальність) судового рішення безпосередньо пов`язана з конституційними нормами про: обов`язковість судового рішення авторитет і неупередженість правосуддя. Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Правовий висновок Верховного суду у справі №320/4938/17 встановлює, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Установлені у прийнятих раніше судових рішеннях факти мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС віл 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів, щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

З урахуванням вищезазначеного, особисте тлумачення апелянтом про вину не може розглядатися судом як фактичні обставини, які мали місце бути, з урахуванням наявності постанови Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року, по справі №756/4740/23, яка набрала законної сили, та у якій встановлено, за чиєї вини відбулася ДТП, та яка взята судом першої інстанції до уваги при прийнятті рішення.

Тобто, Оболонський районний суд м. Києва, повною мірою дослідивши матеріали справи, дійшов беззаперечного висновку про наявність у ДТП вини як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 про що свідчить зміст постанови, а тому такі обставини є встановленими та не потребують доведенню.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що особа, яка не погоджується з ухваленим рішенням суду, не була позбавлена права на його оскарження, однак, постанова Оболонського районного суду м. Києва від 21 червня 2023 року, по справі №756/4740/23 не оскаржувалася апелянтом.

Згідно з ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату ОСОБА_2 в межах страхового відшкодування розмірі 125000 грн. Натомість вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження автомобіля становить 343135 грн.

Отже різниця між розміром сум відшкодованого страховою компанією, в межах страхового відшкодування, та розміром завданої шкоди становить 218135 грн. (343135 грн. - 125000 грн. = 218135 грн).

Таким чином, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20).

Таким чином, враховуючи, що вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження автомобіля становить 343135 грн., ПАТ «СК «Інтер-Поліс» здійснило страхову виплату ОСОБА_2 в межах страхового відшкодування у розмірі 125000 грн., вина учасників дорожнього руху в настанні дорожньо-транспортної пригоди встановлена в рівних частинах, тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою (регламентною) виплатою, яка одержана позивачем від страховика в розмірі, що відповідає 50% завданого збитку, а саме 109067,50 грн. Інші 50% завданого збитку в розмірі 109067,50 грн. покладаються на позивача, як на іншу винувату сторону в ДТП.

Доводи апеляційної скарги про те, що Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №8613/2 від 03 листопада 2023 року, складений ФОП ОСОБА_3 не є належним та допустимим доказом, щодо визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 , оскільки складений особою, яка не мала права його складати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції, не ставив під сумнів оцінку вартості відновлюваного ремонту, пов`язаного із знищенням транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 , так і ринкову оцінку цього ж автомобіля, у відповідності до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 8613/2.

Як вбачається із матеріалів Звіту оцінювач ОСОБА_3 мав всі необхідні кваліфікаційні характеристики, передбачені законодавством, які необхідні для здійснення діяльності по проведенню оцінки матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу (вищу освіту; кваліфікацію оцінювача дорожніх транспортних засобів - кваліфікаційне свідоцтво оцінювача МФ №8652 від 22 грудня 2012 року видане Фондом державного майна України, та свідоцтво про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів ФДМУ №9689 від 20 лютого 2013 року, свідоцтво про підвищення кваліфікації оцінювача МФ №8294-ПК від 17 серпня 2022 року, сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №719/19 виданого ФДМУ 19 вересня 2019 року).

Оцінка вартості матеріальних збитків завданих автомобілю позивача в результаті ДТП, проведена відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» №2658-II від 12 липня 2001 року, Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» затвердженого постановою КМУ №1440 від 10 вересня 2003 року і «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затвердженого спільним наказом МЮУ і ФДМУ №142/5/2092 від 24 листопада 2003 року.

Отже, незгода відповідача з висновками звіту розцінюється апеляційним судом як засіб уникнення відповідачем матеріальної відповідальності.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідач не звертався до суду з клопотанням про призначення судової експертизи для визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №8613/2 від 03 листопада 2023 року, складений ФОП ОСОБА_3 , щодо калькуляції автомобіля «Фольксваген-Гольф», державний номер НОМЕР_1 є належним та допустимим доказом, щодо визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику зазначеного автомобіля, оскільки не викликає сумнівів щодо правильного використання нормативно-правових актів та інформаційних джерел із застосування Методики товарознавчої експертизи.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки стороною позивача доведено належними доказами факт протиправності дій відповідача, що відповідно завдало йому матеріальної шкоди.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, вірним є і висновок суду першої інстанції про стягнень з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., що відповідає критерію розумності, об`єктивності, обґрунтованості, встановлення їхньої дійсності та необхідності у цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх часткове задоволення.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідачів цього не спростовують, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба