Єдиний унікальний номер 175/7912/24
провадження № 2/175/1333/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року Дніпровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченка О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що з березня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 . 13 грудня 2021 року позивачем укладено договір поставки обладнання та монтажних робіт № 315/21, відповідно до умов якого остання придбала фотоелектричні модулі, інвертор, алюмінієві кріплення вартістю 23 395,00 доларів США. Відповідно до специфікації до договору поставки обладнання та монтажних робіт № 315/21 від 13.12.2021 року адреса встановлення СЕС: АДРЕСА_1 . Власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки даного будинку є ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Для того, аби сплатити за майно всі необхідні грошові кошти, 19 грудня 2021 року ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві власності. Тобто, для придбання майна, позивач здійснила відчуження своєї частки квартири. Таким чином, позивачем самостійно було придбано майно за власні кошти, які вона отримала від продажу частки квартири, та встановлено за місцем її проживання за вказаною адресою на власний розсуд. Проте, в кінці березня 2024 року позивач був змушений переїхати з вказаного будинку через неприязні стосунки з відповідачем. З кінця 2024 року позивач не проживає за вказаною адресою. При цьому, майно відповідач відмовився повернути, воно ще розташоване за вказаною адресою. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути належне йому майно, але відповідач в усній розмові відмовляє в такому повернені або взагалі їх ігнорує Тому, позивачем 06.05.2024 року було направлено лист з вимогою повернути вказане майно. Проте, відповідач лист проігнорував, вимоги позивача не виконав та майно не повернув, що підтверджується актом № 10/05/24 від 10.05.2024 року. Тобто, наразі позивач позбавлена свого законного права на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач протиправно позбавлений права власності та обмежена у його здійснені через протиправну поведінку відповідача, тому єдиний спосіб відновлення порушених прав позивача є звернення до суду.

У зв`язку з викладеним, позивач просив суд витребувати рухоме майно, а саме: фотоелектричні модулі, інвертор, алюмінієві кріплення із чужого володіння у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а також стягнути судові витрати по справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав надав відзив на позовну заяву у якому із позовом не погодився, вважав позовні вимоги не обґрунтованими та безпідставними. Крім того, зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Просив відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

З`ясувавши думку представників сторін, допитавши свідків, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України.

Згідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з березня 2020 року ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що не оспорюється сторонами.

13 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ТОВ «ЕНЕРГЕТИЧНА АЛЬТЕРНАТИВА ДНІПРО» укладено договір поставки обладнання та монтажних робіт № 315/21, відповідно до умов якого осатаній придбав фотоелектричні модулі, інвертор, алюмінієві кріплення вартістю 23 395,00 доларів США.

Згідно ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення. Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

При цьому ЦК України використовує поняття "підприємницька діяльність", тоді як ГК України використовує "суб?єкт господарювання". Згідно норм ЦК України, постачання повинно бути виключно для підприємницької діяльності або для інших цілей, які не є особистими, сімейними, домашніми або подібними (частина 1 статті 712 ЦК).

З цього випливає, що договір поставки не може бути укладений між підприємством і фізичною особою.

Таким чином, до відносин, що виникли між ОСОБА_1 та ТОВ «ЕНЕРГЕТИЧНА АЛЬТЕРНАТИВА ДНІПРО» стосовно доданого до позовної заяви Договору поставки N?315/21 від 13.12.2021 року, необхідно застосовувати загальні положення про купівлю-продаж, так як інше не встановлено договором, законом та не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ст. 662 ЦК України, продавець повинний передати покупцеві товар. визначений договором купівлі-продажу та одночасно з товаром передати приналежності до товару та документи (технічний паспорт тощо).

Проте, в позовній заяві та наданих та добутих доказах по справі відсутнє будь-яке визначення, або посилання на документ, які б дозволяли ідентифікувати майно, що перебуває на території домоволодіння, що належить відповідачу на праві приватної власності, як таке, що дійсно було придбано позивачем на підставі Договору поставки N?315/21 від 13.12.2021 року.

Відповідно до ст. 664 ЦК України, виконання обов`язку продавця передати товар вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Виходячи зі змісту п. 1 (п.п.1.2. та 1.3.) предметом Договору поставки N?315/21 в12 алюмінієвих кріплень та відповідна установка, монтаж та комутація поставленого обладнання.

Згідно визначення договору купівлі-продажу (ч. 1 ст. 655 ЦК України) випливає, що він може бути реальним або консенсуальним.

Відповідно ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом 4 Договору та Специфікацією до Договору поставки N?315/21 від 13.12.2021 року детально прописаний порядок проведення оплати за Договором в чотири етапи: (передоплата та наступні етапи: поставка, початок робіт та закінчення монтажних робіт), шляхом перерахуванням покупцем грошових коштів на рахунок постачальника (абз.1 п.п.4.3. Договору), та окремо передбачена можливість відмови від Договору у будь-якій момент.

Таким чином, виходячи зі змісту п.4 та п.7 Договору, убачається, що сторони домовилися про певний порядок виконання договору, тобто, даний договір консенсуальним.

Проте, до матеріалів справи не долучено жодного належного доказу, що з боку покупця дійсно було: здійснено оплату на рахунок постачальника з метою набуття права на товар; здійснено поставку товару; здійснено прийняття визначеного Договором «товару» та «послуги».

Моментом, з якого набувач речі за договором стає її власником і водночас попередній правоволоділець втрачає відповідне право є момент передачі речі. відсутність вказівки про це в законодавчому регулюванні загальних положень про договір купівлі-продажу свідчить, що слід керуватися положеннями загальної частини ЦК України, власне ст. 334, яка закріплює практику визнання моментом набуття права власності моменту передачі речі, якщо інше не встановлено законом (зокрема, необхідність державної реєстрації) або договором. Тобто, до передачі речі якщо інше не передбачено законом або договором, право власності у набувача за договором не виникає.

У п. 6 Договору обумовлено, що датою поставки товару вважається дата видатковою накладної, за якою відбулась передача товару покупцю.

Пунктом 7 Договору було окремо передбачено, що одночасно з передачею товару постачальник надає покупцю наступні документи: рахунок-фактуру, видаткову накладну, технічний паспорт виробу. Пункт 8 Договору передбачає надання покупцю гарантійного листа на товар.

Однак в супереч вище наведеного до позовної заяви не було додано рахунок-фактуру, видаткову накладну, технічний паспорт виробу.

Виходячи з того, що Договір поставки N?315/21 від 13.12.2021 року є консенсуальним на підтвердження права власності на продані товари, у позивача повинні бути на руках документи, що підтверджують його право власності на спірне майно.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Враховуючи на ведену позивачем не надано а судом не було встановлено, що позивачем ОСОБА_1 було продано/поставлено саме це майно, що є предметом позову по справі, оскільки відсунуті докази, що майно стосовно якого виник спір належить позивач на праві власності.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст.704 ЦК України, договір купівлі-продажу з умовою про доставку покупцеві є виконаним з моменту доставки, за місцем передання товару, указаним покупцем, однак відповідно до п. 1.2 специфікації до договору поставки обладнання та монтажних робіт № 315/21 від 13.12.2021 року поставка обладнання здійснюється за рахунок покупця. Місцем поставки за цією специфікацією є наступна адреса: АДРЕСА_3 , також в договорі зазначено, що адреса встановлення СЕС: АДРЕСА_1 . Власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки даного будинку є ОСОБА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Тобто, за адресою, за якою розташоване домоволодіння, що належить відповідачу, згідно Акту обстеження, наданого позивачем, знаходяться певні сонячні панелі (модулі). Проте, як ці панелі пов`язані з предметом Договору, на підставі якого позивачу повинні були бути чи були поставлені сонячні панелі (модулі) та обладнання за іншою адресою (в іншій області), позивач в позові не зазначає, а представником у судовому засіданні не доведено.

Відповідно до п. 19 Постанови від 07.02.2014 р. N?5, застосовуючи положення ст. 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

В постанові від 12 лютого 2020 року по справі N?761/17142/15-ц, Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 387 ЦК України за віндикаційним позовом може бути витребувана лише індивідуально визначена рід, оскільки призначення такого позову є повернення лише того майна, яке було у власності особи.

Судом також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_3 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй на праві власності.

Однак будь-яких належних та допустимих доказів, що за вказані грошові кошти остання придбала чи мала намір придбати спірне майно суду надано не було, також не можуть взяті бути до уваги посилання, що саме для придбання майна, позивач здійснила відчуження своєї частки квартири та самостійно було придбано майно за власні кошти, які вона отримала від продажу частки квартири, та встановлено за місцем її проживання за вказаною адресою на власний розсуд.

З доданих до позовної заяви доказів, пояснень сторін та допитаних свідків і матеріалів справи судом з`ясовано, що жодним чином не вбачається, що саме позивач є власником спірних фотоелектричних модулів, інвертор, алюмінієвих кріплень, а тому про порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача не може йти мова, і як наслідок правових, підстав для захисту порушеного права власника шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення витрат немає.

Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387- 390 Цивільного кодексу України.

Так, за правилами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналізуючи положення статті 387 Цивільного кодексу України суд приходить до висновку, що зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти (право власності) й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння.

Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей. Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

При цьому у правовій конструкції витребування майна шляхом віндикації позивач повинен довести наявність таких обов`язкових елементів даного способу захисту права власності:- позивач є безсумнівним власником майна, що витребовується; - майно, що є предметом віндикації вибуло з володіння позивача поза його волею; - відсутні правові підстави для вибуття спірного майна з володіння позивача. Обов`язок доводити наявність усіх елементів такої правової конструкції покладається саме на позивача.

Отже, звертаючись з віндикаційним позовом до суду, позивач насамперед має підтвердити своє право власності на витребувану річ або інше титульне право на річ, посилаючись на ті чи інші докази (свідоцтво про право власності, свідоцтво про право на спадщину, технічний паспорт, довіреність на розпорядження майном, договір тощо). Проте з огляду на докази, на думку суду, подані до позовної заяви, позивач не довів наявності усіх зазначених елементів для віндикації спірного майна.

До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 р. у справі № 522/7636/14-ц).

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що закріплено у частині 6 статті 81 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

На підставі наведеного та встановленого судом у сукупності наданих та добутих доказів, суд приходить до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України).

Статтею 5 ЦПК України визначені способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача і страхової компанії) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України враховуючи висновок суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-82, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення витрат відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 червня 2025 року.

Суддя О.Г. Васюченко