Справа № 464/1979/24 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/446/25 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м.Львів

Справа № 464/1979/24

Провадження № 22-ц/811/446/25

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником - ОСОБА_2 , на рішення Сихівського районного суду міста Львова, ухвалене у м. Львові 21 січня 2025 року у складі судді Тімченко О.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи: Служби у справах дітей Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

20 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , з участю третьої особи: Служби у справах дітей Давидівської сільської ради Львівського району Львівської області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову посилається на те, що сторони є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що підставою звернення до суду стала тривала байдужа поведінка відповідача до сина і фактичне ухилення її від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Син проживає разом з ним (позивачем). ОСОБА_3 не цікавиться життям сина, не відвідує його, не виявляє жодної ініціативи для того, щоб налагодити із ним контакт. Також вона не бере участі у матеріальному утриманні сина. Вказує, що усі витрати на навчання, лікування, дозвілля сина несе він (позивач). Стверджує, що він (позивач) цікавиться життям та навчанням сина, спілкується з класним керівником та іншими вчителями дитини. Вважає, що самоусунення відповідача, як матері від виховання дитини, свідоме нехтування своїми материнськими обов`язками, що знайшло свій прояв у тому, що вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, стан здоров`я сина, навчання, підготовку до самостійного життя; зокрема, не забезпечує дитину матеріально, не спілкується з дитиною та не бажає змінити свою поведінку є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Просить позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 21 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив позивач. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. Додатково зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції йому (позивачу) стало відомо, що відповідач проживає за кордоном. ОСОБА_3 не цікавитися життям сина, не відвідує його, не бере участі в утриманні сина і в періоди, коли вона знаходиться у м.Львові. Усі витрати на навчання, лікування, дозвілля сина несе він (позивач). Стверджує, що син у судових засіданнях підтвердив, що вже півтора року він не спілкується з матір`ю. ОСОБА_3 не бере участі у вихованні, розвитку чи забезпеченні потреб дитини, що є прямим порушенням батьківських обов`язків. Син висловив свою думку про те, що не має бажання відновлювати стосунки з матір`ю через її байдужість. Поведінка матері негативно впливає на його емоційний стан. Відповідач жодного разу не з`явилася в судові засідання, хоча була належним чином повідомлена про час і місце засідань. ОСОБА_4 подано до суду заяву про визнання позову. Висновок органу опіки та піклування Давидівської сільської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами.

У судовому засіданні 22 травня 2025 року позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Про судове засідання, призначене на 19 червня 2025 року, сторони повідомлені належними чином.

Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи без їх участі.

Відповідач повідомлена засідання, призначене на 19 червня 2025 року, вона отримала судову повістку, що стверджується розпискою, яка надійшла до апеляційного суду, в судове засідання не з`явилася, заяви про відкладення розгляду справи не подала.

Зазначене не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не проводиться. Датою ухвалення рішення є дата складення його повного тексту.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі статей 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов'язками матері.

Звисновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з урахуванням наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8, статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

За змістом роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі « Ілля Ляпін проти росії» зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конституцією.

Відтак, в оцінці обставин справи належить виходити з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року (справа № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями.

В оцінці доводів апеляційної скарги апеляційний суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У справі, що переглядається, позивач, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

Встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 25 листопада 2000 року, який розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 8 квітня 2024 року (справа №464/1310/24).

В провадженні Сихівського районного суду м.Львова перебуває справа № 464/1310/24 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про його народження.

З актів обстеження умов проживання, складених представниками органу опіки та піклування, вбачається, що позивач разом із сином зареєстровані і проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . За цією адресою їй направлена судова повістка, яка отримана відповідачем.

Відповідач жодного разу не прибула для спілкування з представниками органу опіки та піклування, не з`явилася в жодне судове засідання, хоч особисто отримала судову повістку апеляційного суду за місцем її реєстрації у м.Львові.

Згідно довідки Середньої загальноосвітньої школи № 96 МЖК-1 від 15 лютого 2024 року № 17 вбачається, що мати учня 9-В класу ОСОБА_4 - ОСОБА_3 не підтримує контакту зі школою, успішністю сина не цікавиться, батьківські збори не відвідує. Дитину до школи привозить і забирає ОСОБА_6 . Він постійно цікавиться навчанням та шкільним життям сина, спілкується з класним керівником та вчителями-предметниками, на виклики до школи приходить теж батько.

З акту обстеження умов проживання від 20 червня 2024 року вбачається, що ОСОБА_7 повідомив, що його донька - відповідач по справі знаходиться за кордоном, а ОСОБА_4 проживає з батьком (позивачем).

Разом з тим, є встановленим, що відповідач приїздить до м.Львова, але в час перебування в Україні вона не цікавиться сином, не забезпечує його та не виконує своїх материнських обов`язків.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Орган опіки та піклування вживав заходи щодо повідомлення відповідача про засідання, проте ці заходи виявилися безрезультатними.

Орган опіки та піклування обстежив житлові умови позивача та сина сторін і на підставі встановленого прийшов до висновку про доцільність позбавлення відповідача її батьківських прав відносно сина - ОСОБА_4 .

Суд оцінює висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та враховує його, оскільки такий висновок узгоджується з іншими доказами, поданими позивачем, та не суперечить їм.

Згідно із статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Син сторін у суді першої інстанції висловив думку щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно нього ( ОСОБА_4 ).

Відповідач подала до суду заяву про визнання позову, у якій просить позбавити її батьківських прав відносно сина, так як не контактує з ним, не бере участі у вихованні та утриманні, оскільки не має такої можливості з огляду на віддалене проживання та надмірну зайнятість. Заява відповідача про визнання позову від 1 серпня 2024 року з доданою заявою від 24 липня 2024 року засвідчена нотаріусом у м.Ланьцут Республіки Польща.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Суд, не приймаючи визнання відповідачем позову, разом з тим оцінює зазначені заяви як доказ того, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо сина та не має наміру їх виконувати, а також змінити своє ставлення до цього, що доведено позивачем. Відповідач не оспорює те, що безвідповідально ставиться до виховання своєї дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню.

Колегія суддів вважає, що у справі наявні беззаперечні та достатні докази, які підтверджують винну та свідому поведінку ОСОБА_3 , яка у порушення вимог статті 150 СК України свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, ухиляється від участі у вихованні сина, умисно нехтує обов`язками матері; та приходить до висновку про наявність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно її сина - ОСОБА_4 .

Аналогічний висновок міститься постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21). Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Верховний Суд у справі №520/8264/19 зазначив, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

На підставі встановленого, колегія суддів прийшла до висновку про під ставність позову. Отже, апеляційна скарга підлягає до задоволення із скасуванням оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняттям нового рішення про задоволення позову.

Суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу її право на побачення з дитиною у відповідності зі статтею 168 СК України, якщо це не причинить шкоди її життю, здоров`ю та моральному вихованню, а також право звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до частини шостої статті 164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Згідно із статтею 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 3 031, 20 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись: ст. ст. 141, 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником - ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 21 січня 2025 року скасувати та прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 3 031, 20 грн. (три тисячі тридцять одну грн. 20 коп.) судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий

Судді