Справа № 946/4494/23
Провадження № 2/946/31/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2025 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Адамова А.С.,
при секретарі: Тюміній О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» до Приватного підприємства «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ», ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною, -
У червні 2023 року ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» звернулось до суду з позовом до Приватного підприємства «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ», ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною.
Згідно позовних вимог, з урахуванням уточнення позовних вимог від 09.10.2024 року (а.с. 7 -13 том 2), позивач просить:
визнати недійсним правочин щодо переходу від Приватного підприємства до ОСОБА_1 права власності на м`ясокомбінат, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений на підставі договору іпотеки № 1451, посвідченого 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В.;
Як вбачається з документів, які надійшли від приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та від державного реєстратора юридичного департаменту Одеської міської ради Тодорової Ірини Григорівни, відчуження було проведено на підставі п. 4.1. договору іпотеки № 1451, посвідченого 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В.. Відчуження було оформлено у вигляді задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» у позасудовому порядку шляхом переходу від іпотекодавця - ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЮГ-АЛЕКС» до іпотекодержателя - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) права власності на предмет іпотеки - м`ясокомбінат, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивач вважає, що посадові особи відповідача ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» навмисно вивели з права власності вказаної юридичної особи єдиний актив у вигляді м`ясокомбінату, з метою уникнення необхідності повертати ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» заборгованість в розмірі 3511398,56 гривень. Позивач вважає, що борги, які нібито існували у іпотекодавців перед іпотекодержателем, є штучними. Вважають, що всі фізичні та юридичні особи, які були задіяні в схемах та укладенні численних договорів та додаткових угод до них (що посвідчувались приватним нотаріусом Савченко С.В., є афільованими особами. На думку позивача, договори, укладались ними для того, щоб створити умови для виведення нерухомого майна з-під вимог кредиторів, у разі якщо така необхідність виникне, щоб уникнути цивільно-правової відповідальності перед кредитором (-рами). У ОСОБА_1 мають бути первинні фінансово-господарські документи, які підтверджують передання ним грошових коштів на користь ОСОБА_2 на виконання ним своїх зобов`язань за договором позики, посвідченим 14.09.2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. Проте, позивач вважає, що таких документів не існує, всі ці схеми із позиками та іпотеками, робились відповідачами, з метою ухвалення від повернення заборгованості кредитору, у разі виникнення такої.
Єдиним засновником, кінцевим бенефіціарним власником та керівником ПП «ЮГ-АЛЕКС» обліковувався ОСОБА_5 . Саме він та лише він мав право підписувати фінансово-господарські, податкові, банківські та інші документи від імені вказаної юридичної особи. Однак, з документів, що були надані представником ПП «ЮГ-АЛЕКС», які долучались ним до матеріалів судової справи в господарському суді Одеської області, вбачається, що вказана особа, починаючи з 28.02.2022 року, нібито знаходилась в лавах Збройних Сил України. За таких обставин, виникає питання, ким саме підписувались документи у приватного нотаріусу при оформленні угоди про відчуження нерухомого майна з ПП «ЮГ-АЛЕКС» на ОСОБА_1 . З викладених вище обставин, випливає, що угода вчинялась без мети настання реальних наслідків, передбачених такими видами угод, а в інших цілях. Метою укладення такого правочину є ухилення від виконання цивільного обов`язку перед кредитором. Тобто, це є правочин, який був вчинений боржником на шкоду кредитору. Боржником фактично був вчинений правочин, спрямований на зменшення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів. В даному випадку, ПП «ЮГ-АЛЕКС», з метою ухилення від повернення ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» заборгованості в розмірі 3511398,56 гривень, домовившись із ОСОБА_1 , перереєструвало право власності на весь м`ясокомбінат на ім`я останнього, з метою його приховування від звернення ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ». Це робиться тимчасово, до моменту коли припиняться будь-які юридичні можливості для ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» стягнути заборгованість. Після цього, вказане майно буде або повернуто ОСОБА_1 ПП «ЮГ-АЛЕКС» (яке на сьогодні зветься ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕОБНА КОМПАНІЯ»), або буде переоформлено на ОСОБА_6 , чи на будь-яку іншу афілійовану останньому особу (юридичну чи то фізичну) за його вказівкою. Це також стосується і угоди щодо купівлі ОСОБА_4 корпоративних прав ПП «ЮГ-АЛЕКС». Адже на вказаній юридичній особі відсутнє будь-які активи, при цьому, наявні борги в сумі, що сягають чотирьох мільйони гривень. Будь-яка економічна складова, яка б могла обґрунтувати таке придбання ОСОБА_4 , відсутня. Єдиний мотив, який може пояснити дії ОСОБА_4 з придбання у власність підприємства без будь-якого майна та з великими боргами, є укладення фраудаторного правочину. Тобто, правочину з метою завдання шкоди кредитору ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ».
Враховуючи викладене, позивачем у позові зазначається, що таким чином, за наявності заборгованості, боржником вчиняються дії щодо переоформлення активів підприємства на третіх осіб, переоформлення корпоративних прав підприємства на третіх осіб, переведення юридичного місцезнаходження підприємства - боржника в Харківську область, тобто, в регіон, в якому на сьогоднішній день здійснення виконавчого провадження фактично неможлива. Всі ці дії вчиняються без повідомлення кредитора ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ», в тому числі, без повідомлення кредитора було здійснено зменшення статутного капіталу підприємства боржника. Вчинення всіх цих дій в динаміці свідчить про їх керованість, узгодженість та цілеспрямованість на настання певних наслідків. А саме, на унеможливлення стягнення ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» заборгованості в розмірі 3511398,56 гривень, яка була стягнута рішенням господарського суду Одеської області, яке набрало чинності. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник, з якого господарським судом Одеської області прийняте рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та Відповідач-2, які виводять з права власності єдиний актив боржника у вигляді м`ясокомбіната, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ», оскільки вчиняється правочин, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Відповідачі переоформили право власності на м`ясокомбінат під виглядом задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.ст. 35-38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, враховуючи факт того, що при укладенні 13 жовтня 2022 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому за наказом господарського суду Одеської області про стягнення грошових коштів з ПП «СХІДНА М`ЯСНА КОМПАНІЯ» (на час винесення судового рішення ПП «ЮГ-АЛЕКС»), вважаємо, що є підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі статті 234 ЦК України.
У своїх письмових поясненнях по справі від 01.05.2025, представник позивача зазначив, що ОСОБА_7 та ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» (на час вчинення ПП «ЮГ-АЛЕКС») не укладалось правочину купівлі-продажу нерухомості в чистому вигляді. Однак, укладалась низка правочинів, які всі посвідчувались нотаріально, а результатом таких правочинів стало те, що право власності на нерухоме майно - м`ясокомбінат за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло від ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» (на час вчинення ПП «ЮГ-АЛЕКС») на ОСОБА_1 . Отже, купівля-продаж нерухомості була завуальована під низку інших правочинів, однак, в будь-якому разі відбувся перехід права власності на нерухоме майно від однієї особи до іншої за відплатним, нотаріально посвідченим правочином. За таких обставин, зважаючи на вимоги п.п. 2 п. 7 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті України», затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 148 від 29.12.2017 р., розрахунки між фізичними особами мали бути проведення в безготівковому порядку. Як вбачається з відповідей та документів, які надійшли на виконання ухвал суду про витребування доказів, 14.09.15 р між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 двома фізичними особами, був укладений договір позики грошових коштів, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко Світланою Володимирівною. Саме в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за цією позикою, був переданий в іпотеку об`єкт нерухомості у вигляді м`ясокомбінату, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Саме за невиконання зобов`язань за вказаним вище договором позики, і був переданий об`єкт нерухомості у власність ОСОБА_1 . Як вбачається з пунктів 1 та 4 договору позики від 14.09.2015 року, станом на момент підписання зазначеного договору, позикодавець за договором ОСОБА_1 передав у позику позичальнику ОСОБА_6 позику в розмірі 422019 доларів США. На думку позивача, позика в розмірі 422019 доларів США фактично не передавалась у власність ОСОБА_6 . Вказаний договір (позика від 14.09.2015 року) фактично посвідчувалась для того, щоб взяти в іпотеку об`єкт нерухомості у вигляді м`ясокомбінату, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Сторонами не надано суду доказів того, що позика в сумі 422019 доларів США була передана ОСОБА_1 ОСОБА_6 . Такими доказами, зважаючи на склад учасників правочину (дві фізичні особи), на те, що йдеться про можливий перехід права власності на нерухомість, а також на те, що правочин вчиняється нотаріально, виходячи з вимог п.п. 2 п.7 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті України», затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 148 від 29.12.2017р., могли бути лише банківські документи (платіжні доручення, банківські виписки). Однак, такі докази не були надані сторонами, з чого можна зробити висновок, що їх не існує. Таким чином, позивач може цілком підставно стверджувати, що у ОСОБА_6 не існувало заборгованості перед ОСОБА_1 . Відповідно, у ОСОБА_1 не було жодних правових підстав звертати стягнення (неіснуючої заборгованості) на предмет іпотеки - м`ясокомбінат за адресою: АДРЕСА_1 . А отже, ці обставини підтверджують, доводи позивача про те, що правочин з переоформлення права власності на м`ясокомбінат за адресою: АДРЕСА_1 , з ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» (на час вчинення ПП «ЮГ-АЛЕКС») на ОСОБА_1 вчинявся з метою ухилення від виконання зобов`язань перед кредитором ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ». Також, враховуючи той факт, що у ОСОБА_6 була відсутня заборгованість перед ОСОБА_1 за договором позики від 14.09.2015 року був відсутній факт невиконання основного зобов`язання, не було підстав для передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Тобто, були відсутні юридичні підстави, передбачені ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та п. 4. Договору іпотеки від 14.09.2015 року, для передання предмета іпотеки - м`ясокомбінату, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 . Таким чином, правочин щодо переходу права власності з ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» (на час вчинення ПП «ЮГ-АЛЕКС») на ОСОБА_1 є недійсним.
Ухвалою судді від 14 липня 2023 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі.
Ухвалами суду від 24 серпня 2023 року, 23 січня 2024 року, 26 листопада 2024 року витребувано докази по справі.

Ухвалами суду від 13 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання від 12.06.2025 року не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву від 12.06.2025 про перенесення розгляду справи, у зв`язку з терміновим відрядженням до м.Одеси. Проте заява про перенесення розгляду справи не обснована, не надано в підтвердження цього будь-яких доказів поважності причини неявки.

Так, раніше представником позивача було вже подано чисельну кількість необґрунтованих заяв про відкладення розгляду справи.

Крім того, суд зазначає, що в судове засідання, призначене на 05.10.2023 о 10:15 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Крім того, в судове засідання, призначене на 24.10.2023 о 14:00 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Крім того, в судове засідання, призначене на 12.03.2024 о 10:15 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Крім того, в судове засідання, призначене на 02.04.2024 о 15:45 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Крім того, в судове засідання, призначене на 23.04.2024 о 15:30 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив.

Крім того, в судове засідання, призначене на 14.05.2024 о 15:30 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 14.05.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з ненадходженням відповіді на запит суду від Ізмаїльської РДА Одеської області.

Крім того, в судове засідання, призначене на 24.06.2024 о 16:20 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 21.06.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням до м.Одеси, проте не надав в підтвердження цього будь-яких документів.

Крім того, в судове засідання, призначене на 04.09.2024 о 14:00 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 04.09.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відпусткою, докази надав.

Крім того, в судове засідання, призначене на 22.01.2025 о 15:00 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 21.06.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням до м.Одеси, проте не надав в підтвердження цього будь-яких документів.

Крім того, в судове засідання, призначене на 20.02.2025 о 11:30 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 21.06.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням до м.Одеси, проте не надав в підтвердження цього будь-яких документів.

Крім того, в судове засідання, призначене на 09.04.2025 о 11:30 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 09.04.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з перебуванням у відпустці.

Крім того, в судове засідання, призначене на 30.04.2025 о 11:40 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 09.04.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням, докази надав.

Крім того, в судове засідання, призначене на 21.05.2025 о 11:20 год., представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав 21.06.2024 заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням до м.Одеси, проте не надав в підтвердження цього будь-яких документів.

Згідно рішення ЕСПЛ від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України» в силу ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. В своїх рішення Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у своїй справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Враховуючи вищенаведена, суд вважає, що на стадії розгляду справи були створені всі умови для реалізації права учасників провадження на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги неявку представника позивача, суд вважає за можливим розглянути справу без участі представника позивача.

Представник відповідача ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» та відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про причину неявки суд не повідомили, відзив на позивні вимоги не надали, тому суд відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача.

Судом були вжиті вичерпні засоби для повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи. Так, існуюча практика судів України, в тому числі і практика Верховного Суду, визначає, що неотримання стороною провадження судового виклику, надісланого на її адресу у визначеному законом порядку, зокрема повернення такого виклику за закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні або відмова від отримання, вважається належним повідомленням сторони про виклик.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає причини неявки представника позивача до суду неповажними, така чисельна кількість заяв про відкладення розгляду справи має ознаки зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому вирішені справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та їх представників.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №308288803 від 26.08.2022, 1/2 частина м`ясокомбіната площею 1725,2 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу серії №1069 від 06.07.2020, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А. належала ПП «ЮГ-АЛЕКС» на праві спільної часткової власності та інша 1/2 частина м`ясокомбіната на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу серії №1068 від 06.07.2020, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дімітровою Т.А., належала ПП «ЮГ-АЛЕКС» (а.с. 15-16 т. 1).

Згідно договору позики від 14.09.2015р., ОСОБА_1 («Позикодавець») надав у борг ОСОБА_6 («Позичальник») гроші у розмірі 422019 доларів США 87 центів та у строк до 14.09.2018р. позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю суму позики у розмірі 422019,87 доларів США (а.с. 90 -91 т. 1).

Згідно Договору іпотеки від 14.09.2015р., укладеного між ТОВ «Суворовські ковбаси», в особі директора ОСОБА_8 («Іпотекодавець»), який виступає майновим поручителем за ОСОБА_9 («Позичальник») та ОСОБА_1 («Іпотекодержатель») в забезпечення виконання зобов`язань за Договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю Іпотекодавця, а саме: м`ясокомбінат загальною площею 1725,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 86-89 т. 1).

Згідно п. 1.9 Договору іпотеки від 14.09.2015р., за домовленістю Сторін заставна вартість предмета іпотеки складає суму коштів у гривні еквівалентну 501490,06 доларів США.

Згідно п. 1.9 Договору іпотеки від 14.09.2015р., звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених Договором позики, вони не будуть виконані. В тому числі, у разі невиконання зобов`язання позичальником, не сплати суми позики до визначеного строку - 14.09.2015р., право власності на предмет іпотеки нерухоме майно: м`ясокомбінат загальною площею 1725,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в односторонньому порядку переходить до Іпотекодержателя.

Згідно Договору про внесення змін №1 до Договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. 14.09.2015 року за реєстровим №1447, за згодою сторін внесено зміни до п. 3 та п. 6 договору позики від 14.09.2015 про повернення суми позики до 31.03.2022 (а.с. 156 т. 1).

31.05.2022 ОСОБА_6 , ПП «ЮГ-АЛЕКС» отримали вимогу від ОСОБА_1 про виконання порушеного основного зобов`язання, з попередженням про застосування положення договору іпотеки та в односторонньому порядку перереєстрацію права власності на предмет іпотеки (а.с. 174-175 т. 1).

01.06.2022 ОСОБА_6 , ПП «ЮГ-АЛЕКС» отримали вимогу від ОСОБА_1 про виконання порушеного основного зобов`язання, з попередженням про застосування положення договору іпотеки та в односторонньому порядку перереєстрацію права власності на предмет іпотеки (а.с. 178-179 т. 1).

03.10.2022 ОСОБА_6 , ПП «ЮГ-АЛЕКС» отримали вимогу від ОСОБА_1 про виконання порушеного основного зобов`язання, з попередженням про застосування положення договору іпотеки та в односторонньому порядку перереєстрацію права власності на предмет іпотеки (а.с. 176-177 т. 1).

13.10.2022 ОСОБА_1 надано ОСОБА_6 , ПП «ЮГ-АЛЕКС» довідку щодо суми боргу за основним зобов`язанням, в якій зазначено, що ОСОБА_6 не було виконано умов укладеного договору позики, не було сплачено на користь ОСОБА_1 черговий щомісячний платіж у розмірі 12302 доларів США 77 центів за січень. Лютий, березень, квітень, травень, червень, серпень, вересень 2022р. та сума боргу станом на 31.05.2022 складає 100541,6 доларів США (а.с. 180 т. 1).

Згідно заяви ПП «ЮГ-АЛЕКС» від 13.10.2022р., посвідченої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрованої в реєстрі за №1340, ПП «ЮГ-АЛЕКС» повідомило про неможливість виконати зобов`язання боржника за договором позики від 14.09.2015 за №1447 (а.с. 163 т. 1).

Згідно заяви ОСОБА_6 від 12.10.2022р., посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованої в реєстрі за №1957, ПП «ЮГ-АЛЕКС» повідомило про неможливість виконати зобов`язання боржника за договором позики від 14.09.2015 за №1447 (а.с. 164 т. 1).

14.09.2015р. ТОВ «Суворовський АПК», яке є засновником ТОВ «Суворовські ковбаси» (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець) уклали договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., зареєстрований у реєстрі за №1456, ТОВ «Суворовський АПК» передало ОСОБА_5 у власність частку, що становить 100 відсотків статутного капіталу ТОВ «Суворовські ковбаси» (а.с. 168-169 т. 1).

09.07.2020р. ТОВ «Суворовський АПК», яке є засновником ТОВ «Суворовські ковбаси» (нова назва ТОВ «М`ЯСНА КОМПАНІЯ - АЛЕБРИ») (Кредитор), ОСОБА_2 (Первісний боржник»), та ПП «ЮГ-АЛЕКС» (Новий Боржник»), в особі директора ОСОБА_5 , первісний боржник переводить борг за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Суворовські ковбаси» (нова назва ТОВ « М`ЯСНА КОМПАНІЯ - АЛЕБРИ») (а.с. 15).

За договором іпотеки, серія та номер 1451, виданий 14.09.2015, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., договором про внесення змін №1 до договору іпотеки, іпотекодавець - ТОВ «Суворовські ковбаси» за адресою: АДРЕСА_1 , боржник ОСОБА_6 , передало в іпотеку ОСОБА_1 (іпотекодержатель) своє майно. За договором іпотеки 1451 від 14.09.2015, 14.09.2015 накладено обтяження, заборона на нерухоме майно - ТОВ «Суворовські ковбаси». Обтяжувач ОСОБА_1 (а.с. 15-16 т. 1).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №31360667 від 28.10.2022, м`ясокомбінат загальною площею 1725,2 за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності на підставі договору іпотеки, серія та номер 1451, виданий 14.09.2015, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. на праві приватної власності 1/1 належить ОСОБА_1 на підставі договору іпотеки, серія та номер 1451, виданий 14.09.2015, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. (а.с. 17-18 т. 1).

Рішенням господарського суду Одеської області від 26.10.2022 року по справі № 916/1035/22 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» до Приватного підприємства «Юг-Алекс» про стягнення 3611398,56 грн. задоволено частково, а саме стягнуто 3511398,56 грн. (а.с. 19-22 т. 1).

На примусове виконання вказаного рішення був виданий наказ господарського суду від 08 грудня 2022 року (а.с. 23).

08.12.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» звернулося до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області із заявою про те, що ПП «Юг-Алекс» заволоділо коштами ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» у великих розмірах, що підтверджено витягом з єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0001186 (а.с. 24).

Згідно матеріалів реєстраційної справи №20, державним реєстратором Тодоровою І.Г. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 65130135) від 14.10.2022 та проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на м`ясокомбінат, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 61-68 т. 1).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV.

Відповідно до статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що узгоджується з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду, за змістом якого іпотека підлягає державній реєстрації як речове право, похідне від права власності.

Статтею 7 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх дітей.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (стаття 229 ЦК України).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним (стаття 230 ЦК України).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (стаття 233 ЦК України).

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.

В ЦК України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом з тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Фраудаторний правочин це правочин, укладений боржником, який має на меті уникнути виконання своїх зобов`язань перед кредитором, зокрема шляхом зменшення або приховування свого майна. Такі правочини формально виглядають як звичайні цивільні угоди, але їхня справжня мета - обійти законні вимоги кредитора

Мета оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Якщо кредитор уже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23)).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), зроблено висновок, що: «фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма статті 234 ЦК України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним.

Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20).

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Законом № 1952-IV регулюються правові засади та процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пунктів 1, 8, 9 частини першої статті 2 Закону № 1952-IV (тут і далі - в редакції, чинній на момент прийняття наказу) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційна справа - сукупність документів, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документів, сформованих у процесі проведення таких реєстраційних дій, що зберігаються у паперовій та електронній формі. Реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону № 1952-IV).

За змістом пунктів 1, 2 частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих / отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих / отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає реєстрації. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 11 Закону № 1952-IV).

Тобто державна реєстрація права власності (зокрема, нерухомого майна) закріплена законом як складовий елемент процедури набуття права власності.

Разом із цим Закон № 1952-IV, крім визнання та підтвердження державою таких прав, також спрямований на їх захист.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої та частиною десятою статті 37 Закону № 1952-IV рішення державного реєстратора можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Рішення Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

За загальним правилом захист порушених прав особи здійснюється у судовому порядку.

Оскарження рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав до Міністерства юстиції України є додатковим механізмом захисту права власності. Таке оскарження може бути швидким та зручним механізмом захисту державою порушених помилковими діями та рішеннями державного реєстратора прав власника, однак не може підміняти собою судовий контроль у відповідній сфері.

Вирішення спору про право (і забезпечення тим самим юридичної визначеності у правовідносинах між сторонами такого спору) належить до компетенції суду.

Вирішуючи спори, пов`язані з реєстрацією речових прав на нерухоме майно, суди захищають порушені права власності, свободи та інтереси, а також забезпечують правову визначеність.

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, основними завданнями Міністерства юстиції України є, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук.

Приписами статті 37 Закону № 1952-IV встановлено можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав до Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Водночас, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

За змістом ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши наявні матеріали справи та приписи чинного законодавства, судом встановлено, що позивачем не доведено вчинення відповідачами дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному заволодінню, незаконній державній реєстрації нерухомого майна - м`ясокомбінату що, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не надано доказів того, що при укладенні 13 жовтня 2022 року оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, що їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому за наказом господарського суду Одеської області про стягнення грошових коштів з ПП «СХІДНА М`ЯСНА КОМПАНІЯ» (ПП «ЮГ-АЛЕКС»), не доведено, що угода щодо передання вказаного нерухомого майна у власність ОСОБА_1 є фраудаторною з метою завдання шкоди кредитору, яким є ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ», суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Так, факт зміни ПП «ЮГ-АЛЕКС» своєї назви на ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ», зміни розміру статутного капіталу, керівника, а також свого місцезнаходження, жодним чином само по собі не свідчить про нереальність оскарженої угоди та про можливість для віднесення її до фраундаторних.

Також, позивач наголошує на тому, що описаними вище діями відповідач відчужив єдиний актив у вигляді м`ясокомбінату, з метою уникнення необхідності повертати ТОВ «АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» заборгованість в розмірі 3511398,56 гривень. Однак суду не надано доказів, що вказане майно було єдиним можливим об`єктом, за рахунок якого, можливо було б реалізувати стягнення заборгованості відповідача перед позивачем.

Крім того, позивач зазначив, що борги, які нібито існували у іпотекодавців перед іпотекодержателем, є штучними; що всі фізичні та юридичні особи, які були задіяні в схемах та укладенні численних договорів та додаткових угод до них (що посвідчувались приватним нотаріусом Савченко С.В., є афільованими особами. При цьому, суд вважає, що вказані твердження є лише бездоказовими припущеннями та суду не надано жодних доказів реальності таких припущень.

Також бездоказовими є твердження позивача, що у ОСОБА_1 відсутні жодні первинні фінансово-господарські документи, які б підтверджували передання ним грошових коштів на користь ОСОБА_2 на виконання ним своїх зобов`язань за договором позики, посвідченим 14.09.2015 року.

Суд критично ставиться до тверджень позивача, що ОСОБА_5 не могли бути підписані документи про відчуження нерухомого майна від ПП «ЮГ-АЛЕКС» до ОСОБА_1 , так як останній перебував певний період в ЗСУ. Так, знаходження ОСОБА_5 в лавах Збройних Сил України не означає, що ним беззаперечно не могли бути підписані документи у приватного нотаріусу при оформленні угоди про відчуження нерухомого майна з ПП «ЮГ-АЛЕКС» на ОСОБА_1 .

До того ж, недоведеними припущеннями є твердження позивача, що позика в розмірі 422019 доларів США за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 фактично не передавалась у власність ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що Договір іпотеки від 14.09.2015 укладений між ТОВ «Суворовські ковбаси», в особі директора ОСОБА_8 («Іпотекодавець»), який виступає майновим поручителем за ОСОБА_9 («Позичальник») та ОСОБА_1 («Іпотекодержатель») в забезпечення виконання зобов`язань за Договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю Іпотекодавця, а саме: м`ясокомбінат загальною площею 1725,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, суду не надано доказів того, що ТОВ «Суворовські ковбаси» стало ПП «ЮГ-АЛЕКС» та, відповідно, ПП «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ».

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).

Отже позивачем не надано суду беззаперечних доказів, що оскаржений цивільно-правовий договір не є правомірним та його використано учасниками цивільних відносин саме для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Крім того, на момент укладення правочину, було відсутнє судове рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Таким чином, у справі відсутні належні та достовірні докази для визнання недійсним правочину щодо переходу від ПП «ЮГ-АЛЕКС» до ОСОБА_1 права власності на м`ясокомбінат, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який вчинений на підставі договору іпотеки № 1451, посвідченого 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. та для скасування державної реєстрації за ОСОБА_1 права власності на вказаний м`ясокомбінат, яка здійснена державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Тодоровою І.Г. на підставі договору іпотеки № 1451, посвідченого 14 вересня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосудця, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення; з тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що решта аргументів (доводів) сторін, на вирішення спірних правовідносин не впливають, не мають значення для правильного вирішення спору, а тому судом до уваги не приймаються.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог АГРОПРАЙМ ХОЛДИНГ» (вул. Білгород-Дністровська, 154, м. Ізмаїл, Одеська область, 68609 Код за ) до Приватного підприємства «СХІДНА М`ЯСОПЕРЕРОБНА КОМПАНІЯ» (вул. Бучми, будинок 1Б, м. Харків, 61206 Код за ), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання угоди недійсною відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення буде складено та підписано 19.06.2025р.

Суддя: А.С.Адамов