КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №553/160/25
Провадження № 2/552/1246/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.2025 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого - судді Кузіної Ж.В.

секретар судового засідання Безугла А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Київський районний суд м. Полтави до відповідачів про відшкодування шкоди посилаючись на те, що протягом 2013-2015 років ОСОБА_2 , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами сім`ї ОСОБА_3 у сумі понад 10 500 доларів США, на які придбав 300 Біткоїнів. 08.08.2015 року слідчим відділенням Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області порушено кримінальне провадження № 0001109 за ознаками злочину передбачено ч.ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України. 07.12.2016 року Полтавським ВП Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області надано довідку про визнання позивача потерпілою стороною. Станом на 16.01.2025 року місце знаходження 300 Біткоїнів не встановлено та не повернуто ОСОБА_3 , чим завдано матеріальних збитків на суму понад 30 000 000 євро.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.12.2024 р. у справі № 545/3264/20 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 190 та ч.2 ст. 190 КК України на підставі ст. 49 КК України, провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, що свідчить про пряму бездіяльність Держави України та органу досудового розслідування.

Системна відкрита бездіяльність органу досудового розслідування підтверджується доказами та фактами, які підтверджені рішеннями судів оскільки позивач звертався щодо порушених його прав та інтересів у судах. За зверненням ОСОБА_1 судовими рішеннями неодноразово визнавалась протиправна бездіяльність слідчого щодо не виконання вимог ст. 220 КПК України, не вирішення клопотань позивача, також оскаржувались і інші дії в ході досудового розслідування, що свідчить про системне неналежне досудове розслідування.

Тому внаслідок бездіяльності старшого слідчого СВ Полтавського РВП ПВП ГУНП в Полтавській області майора поліції Козіна А.Г. по кримінальному провадженню № 0001109, позивачу завдано матеріальних збитків на суму понад 30 000 000 євро.

Позивач є особою з інвалідністю 2 групи якому заборонені психо-емоційні навантаження та стреси, проте його права системно порушуються працівниками поліції в наслідок чого позивач переніс стреси та хвилювання внаслідок неповноцінного національного захисту, моральних знущань зі сторони працівників поліції.

Просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30 000 000 євро, що є еквівалентом 1 326 000 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 30 000 000 євро, що є еквівалентом 1 326 000 000 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 20 січня 2025 року справу направлено за підсудністю до Київського районного суду м. Полтави

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року по справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.

Представник відповідача Головного управління національної поліції в Полтавській області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Просив взяти до уваги наданий відзив, згідно якого позовні вимоги не визнав. ГУНП в Полтавській області ніяким чином не спричиняло моральну та матеріальну шкоду позивачу, а навпаки розслідувало кримінальне провадження, яке було направлено до суду. Позовні вимоги вважає недоведеними, просив відмовити у їх задоволенні.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно дост. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що Полтавським РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001109 від 08.08.2015 року за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами декількох осіб, в тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 .

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 в справі № 545/3264/20, провадження № 1-кп/545/20/23, клопотання захисника обвинуваченого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження за ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України задоволено, ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження. За ст. 190 ч. 4 КК України ОСОБА_2 визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Цивільні позови ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року апеляційні скарги прокурора Дем`янової Л. М., потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задовольнив частково, вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2023 року в частині звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, передбачені частинами 1, 2 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності скасовано. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено. На підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК України, провадження стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. У іншій частині вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2025 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року залишено без зміни, а касаційні скарги потерпілих ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також прокурора Дем`янової Лариси Миколаївни без задоволення.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розіиукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства.

У частині другій статті 2 Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У пункті 1-1 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Відшкодування іншої шкоди, завданої у зв`язку з досудовим розслідуванням, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Нормами статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12, від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012, постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Предметом даного позову є вимога про стягнення із Держави грошових коштів у рахунок відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на бездіяльність органів Національної поліції України у межах кримінального провадження № 0001109 , а також на численні судові рішення ухвали слідчих суддів і рішення Полтавського окружного адміністративного суду за наслідками розгляду його скарг і позовів ОСОБА_1 .

Ухвала Полтавського апеляційного суду, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 26 травня 2025 року, як і інші судові рішення, що долучені позивачем до справи, не містять відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_2 придбав біткоїни у кількості 300 штук на спільні кошти сім`ї ОСОБА_3 .

Долучені позивачем до позову судові рішення за його скаргами і позовами не містять відомостей чи висновків про те, що встановлена судом бездіяльність службових осіб мала наслідком втрату певних істотних доказів та/або ж призвела до неможливості відшкодувати потерпілій завдані збитки (шкоду).

Вивчивши та дослідивши матеріали справи та докази, що надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди незаконними діями держави в особі органу досудового розслідування матеріали справи не містять.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі "Петро Якович Петльований проти України", заява № 54904/08, Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова "якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна". Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі "Золотюк проти України" (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Такий висновок зроблено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а.

Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту .

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач вимагає відшкодування йому моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями органу досудового розслідування при неефективному здійсненні досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не надано доказів заподіяння відповідачами йому моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку , що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів, а тому позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди також не підлягають до задоволення

Оскільки згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, належним відповідачем у справі є держава в особі органу, який за твердженням позивача допустив порушення його прав, та яким позивачу завдано шкоди.

Належним відповідачем в даній справі є Держава в особі її уповноваженого органу Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Щодо Державної казначейської служби України до якої також звертається позивач , то зазначена юридична особа не є належним відповідачем у справі.

Постановою від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної вимоги до Державної казначейської служби України необхідно відмовити в повному обсязі, як до неналежного відповідача по справі.

Приймаючи до уваги, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог та враховуючи приписи ч.1 ст. 141 ЦПК України, а також ту обставину, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10,12,81, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, Головного управління Наіональної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

відповідач Держава Україна,

відповідач Головне управління Національної поліції в Полтавській області, місцезнаходження: м. Полтава, вул. Юліана Матвійчука, 83 , ідентифікаційний ,

відповідач Державна казначейська служба України, адреса: м.Київ, вул.Бастіонна, буд. 6, ідентиікаційний .

Повний текст судового рішення виготовлений 18 червня 2025 року.

Головуючий Ж.В.Кузіна