ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4741/25 Справа № 193/1055/23 Суддя у 1-й інстанції - Кравченко Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді БондарЯ.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Софіївська селищна рада

третя особа - Виконавчий комітет Софіївської селищної ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Вязанкіна Наталія Петрівна на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року, ухвалене суддею Кравченком Н.О. в селі Софіївка Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 04 лютого 2025 року,

УСТАНОВИВ

07.07.2023 позивачем ОСОБА_1 подано позовну заяву, яку уточнено 20.07.2023, яку знов уточнено 23.11.2023 (а.с. 217-224 том 1), згідно якої ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, площею 0,2500 га., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №181, серія та номер: НАМ 572010, видане 10.03.2015 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області - Кот Любов`ю Іванівною, шляхом відновлення межових знаків та звільнення земельної ділянки. Визнати недійсним Рішення Виконавчого комітету Софіївської селищної Ради Криворізького району Дніпропетровської області №62 від 21 квітня 2023 року.

В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0, 2500 га. Також, вона є власником будинку та господарських споруд розміщених на цій земельній ділянці.

По сусідству з її домоволодінням знаходиться домоволодіння, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - Відповідачам по справі.

Відповідачі використовують частину її земельної ділянки. В добровільному порядку Відповідачі відмовляються звільнити частину її земельної ділянки та відновити межові знаки, встановлені згідно законодавства.

Відповідачам на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, що Відповідачі порушують її право власності на земельну ділянки, вони також звертаються до Виконавчого комітету Софіївської селищної Ради Криворізького району Дніпропетровської області про надання дозволу на проведення земляних робіт, про погодження Акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами.

Рішенням Виконавчого комітету Софіївської селищної Ради Криворізького району Дніпропетровської області №62 від 21 квітня 2023 року, відповідачам: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , було погоджено межі земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,25 га із суміжними землевласниками та землекористувачами без її підпису, як суміжного землекористувача у зв`язку з її відмовою від підписання документа. Тому вважає, що дії Відповідачів протиправні, Рішення Виконавчого комітету Софіївської селищної Ради Криворізького району Дніпропетровської області №62 від 21 квітня 2023 року - є незаконним, а межі її земельної ділянки повинні бути відновлені, з наступних підстав.

По-перше: земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходилась у межах відповідно до домогосподарчої книги - з 1961 року. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок, А-1, загальною площею 65,9 кв.м., в тому числі житловою площею 42,5 кв.м., літня кухня - Б, сарай - В, сарай - Д, гараж - Г, уборна - 3, погріб - Ж, колонка - К, забор - №1, ворота - №2, забор - №3.

Своїми діями Відповідачі перешкоджають їй користуватися вищезазначеною власністю та чинять їй незручності у користуванні власністю, а саме: своїми незаконними діями зменшують площу її земельної ділянки.

По-друге: Рішення Виконавчого комітету Софіївської селищної Ради Криворізького району Дніпропетровської області №62 від 21 квітня 2023 року - є незаконним, тому що Виконавчий орган не має право вирішувати питання щодо меж земельних ділянок без погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами.

Вважає, що між сторонами виник спір та Виконавчий орган був зобов`язаний направити сторони до суду для вирішення питання, як це і було вказано у Протоколі №5 засідання Виконавчого комітету Софіївської селищної Ради Криворізького району Дніпропетровської області від 24.03.2023 року, коли думки членів комісії розділились та засідання було перенесене.

По-третє: відновлення меж між земельними ділянками, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , повинно бути у тій формі, яка існувала на момент виготовлення первинної документації, тобто станом на 1961 рік.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровськкої області від 29 січня 2025 року відмовлено у задоволенні уточненого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Софіївської селищної ради, третя особа Виконавчий комітет Софіївської селищної ради, про відновлення меж земельної ділянки та визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість ухваленого судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявлені позивачем позовні вимоги.

При цьому, скаржник зазначає, що суд незаконно відмовив у наданні часу для підготовки її представником ОСОБА_5 клопотання про призначення земельно-технічної експертизи. Окрім того, відповідач вважає, що суд незаконно допитав свідка ОСОБА_6 , який раніше був власником будинку, власником якого стали відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , так як клопотання про допит цього свідка не було заявлено у підготовчому судовому засіданні, останній просто з`явився в судове засідання і був допитаний в якості свідка. Вказує, що невідомо яким чином суду стало відомо про цього свідка. Наголошує на тому, що свідок ОСОБА_6 після закінчення 8 класів виїхав з міста Кривого Рогу на навчання, потім виїхав у росію, де проживав тривалий час та практично за всі ці роки не бував у селі та не міг бачити, де і які межі земельних ділянок були.

Відповідач вказує, що суд не врахував того, що вона є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговуванн житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за законом №181, серія та номер НАМ 572010, видане 10.03.2015 року приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Л.І. Також позивач є власником будинку та господарських споруд, розміщених на цій земельній ділянці, що також підтверджено вказаним вище Свідоцтвом про право на спадщину. Вказує, що вона є землекористувачем земельної ділянки, оскільки має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці та право власності на будинок перейшло до неї відповідно до Закону.

Зазначає, що цією спірною земельною ділянкою користувалися батьки її чоловіка з 50-х років, а вона з чоловіком користуються з 1978 року, що суперечить висновку суду першої інстанції, що вона не є ні землевласником, ні землекористувачем, а земля, яку вона використовує є власністю територіальної громади (землі комунальної власності). Вказує, що вона своєчасно сплачувала податки на землю згідно чинного законодавства.

Відповідач зазначає, що батькові її чоловіка ОСОБА_7 колгоспом було виділено хату, де він він і проживав до 1978 року, тобто до своєї смерті. У 1964 році на цій же садибі ОСОБА_7 побудував хату в яку переселився з сім`єю, а хату залишив старшому сину і його сім`ї, яка в ній проживала до 1977 року. Земля, яка рахувалася за батьком чоловіка 49 соток була поділена між батьком та сином, так як батько був пенсіонером і по Закону він мав право не сплачувати податки. Зазначає, що 24 сотки землі відійшло сину, а 25 соток батькові, що підтверджено записом у господарчій книзі від 1974-1976 роки. Вказує, що у 1977 році батько чоловіка ОСОБА_7 збудував будинок в який поселився наприкінці 1977 року, а в лютому 1978 року помер і хата залишилася та була переоформлена на матір чоловіка (дружину померлого). З матір`ю залишився проживати її чоловік ОСОБА_8 , який у 1978 році зруйнував стару хату, так як вона почала руйнуватись і не була придатна для проживання та після очищення території пони побудували літню кухню, сінник, гараж. Після смерті матері чоловіка все майно, згідно Заповіту було переоформлено на її чоловіка ОСОБА_8 .

Вказує, що у 1990 році проводились заміри землі у бюро технічної документації та була встановлена ширина садиби 47,9 кв.м., однак коли геокадастр робив заміри, то 2,9 кв.м. землі незрозуміло з якої причини перейшли до її сусідки ОСОБА_2 , що відображено у снімках геокадастру.

Окрім того, зазначає, що у 1961 році коли виділялась земля під забудову ОСОБА_9 , виділено було 21 сотка землі, що підтверджено записом по господарчій книзі від 1961 року, а приватизовано відповідачами 25 соток землі, тобто відповідачі використовують частину належної позивачу земельної ділянки.

Відповідач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватизація земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проведена відповідно до Закону, посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутній державний акт на земельну ділянку, який би підтверджував право власності на земельну ділянку.

Скаржник вважає, що відновлення меж між земельними ділянками повинно бути у тій формі, яка існувала на момент виготовлення первинної документації, тобто станом на 1961 рік.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

28.03.2025 через підсистему «Електронний суд» від Софіївської селищної ради надійшла заява про розгляд справви без присутності представника Софіївської селищної ради. Просить розглянути справу за наявними у справі матеріалами та заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Вязянкіну Н.П., які кожна окремо підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове про повне задоволення позову, відповідача ОСОБА_2 та її представника Мудраченка В.М., які, кожен окремо заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача, просили рішення суду перешої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.03.2015 року ОСОБА_1 отримала спадщину у вигляді житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.11).

Згідно витягу з реєстра речових прав на нерухоме майно 10.03.2015 року зареєстровано право власності за ОСОБА_1 1/1 житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12).

Також, позивачем надано копію титульного листа з виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ТОВ «ДніпроЗемКонсалт» на замовлення ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,25 га. за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер не зазначений (т.1 а.с.13)

Згідно копій погосподарських книг розмір земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 у 1961 році складала 0,50 га, 1962 0,50 га (0,30), 1963 -0,47 га (0,22 га), 1964 -0,23га, 1965 -0,24га (0,23га), 1966-0,23га, 1971-0,23 га з 01.06.1971 0,28га, 1972 0,23га, 1973 - 0,23 га з 01.06.1971 0,28га, 1974 -0,24га, 1975 0,24га, 1976 0,24га, 1977-0,43 га, 1978-0,43 га, 1979 0,43 га, 1980-0,39 з 01.06. 0,26га, 1981-0,26га, 1982-0,16га, 1983-1985 рр.-0,39га, 1986-0,39 га, 1987-1990р.р.-0,06га, 1991-0,06га, 1992-0,81га, 1993-0,93га, 1994-1995р.р.-0,86га, 1996-2000р.р.-0,86га в тому числі під обслуговування будівлі 0,25га, 2001-2005 -0,86га у тому числі під обслуговування будинку 0,25 га, під особисте підсобне ).61 га, 2006-2010 рр. -0,25га, під особисте 0,1га. (т. 1 а.с.122-203)

Згідно копії рішення №62 від 21.04.2023 року Виконавчого комітету Софіївської селищної ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 погоджено межі земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами (т. 1 а.с.22)

Згідно витягу з Державного реєстру від 30.06.2023 земельна ділянка площею 0,25га з кадастровим номером :03:001:0111 зареєстрована Державним реєстратором Круглик Альоною Миколаївною ВК Софіївської селищної ради на підставі рішення про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність серії 1776-35/VIII виданий 21.06.2023 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с.82,83), технічна документація (т. 1 а.с. 236-245)

Згідно копії рішення №1776-35/VIII від 21.06.2023 року про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 затвердили технічну документацію із землеустрою та передали у спільну сумісну власність земельну ділянку комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, кадастровий номер :03:001:0111, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25га (код КВЦПЗ-02.01) (т. 1 а.с.84)

Згідно витягу з рішення №11-1/VIII від 18.11.2020 року на постійній комісії Софіївської селищної ради було розглянуто питання розгляду заяви ОСОБА_2 про підписання Акту встановлення меж земельної ділянки та рекомендували звернутись до землевпорядної організації, до яких також додано скриншот виклику сторін через за стосунок Viber на 21.04.2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 , яка була користувачем напередодні ввечері скеровано повідомлення 18.04.2023 року. ОСОБА_1 не з`явилася. (т.1 а.с.249-257)

В судовому засіданні ОСОБА_1 повідомила, що повідомлення не прочитала.

Згідно кадастрового плану земельної ділянки :03:001:0111 межа від Г до А АДРЕСА_1 , землі ОСОБА_1 (т. 1 а.с.87-90).

Згідно відповіді Виконавчого комітету Софіївської селищної ради від 17.11.2023 року земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстровано (т. 1 а.с.235).

Згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2008 року ОСОБА_10 та ОСОБА_3 придбали у ОСОБА_6 житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно п.9 договору купівлі-продажу земельна ділянка, на якій розташований будинок не знаходиться у власності продавця, рішення про приватизацію не приймалося, переходить у власність покупців та підлягає оформленню відповідно до положень ст.377 ЗК України (т.2 а.с.78-79), додано технічний паспорт будинку з витягом (т. 2 а.с.69-77).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог в повному обсязі, виходив з їх необґрунтованості та недоведеності належними та допустимими доказами.

Колегія суддів повністю погоджується з обгрунтованими висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні та не може погодитись з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.106 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.»

Стаття 106 Земельного кодексу України регулює відносини між власниками суміжних земельних ділянок в разі, коли між ними немає згоди щодо спільних меж, і жодним чином не врегульовує порядок приватизації земельної ділянки.

Складання, видача та зберігання Державних актів на право власності на землю регламентувалось Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня1999 року №43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», однак оскільки Наказ №43 втратив чинність на підставі Наказу міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013 №404 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів».

З набранням чинності Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №404 від 03 липня 2013 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 липня 2013 року за №1259/23791 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів» було визнано такими, що втратили чинність Наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» та інші накази пов`язані з видачею Державних актів. Таким чином з набранням чинності Наказу від 03 липня 2013 року №404 Державні акти на право власності на земельні ділянки не видаються.

Звертаючись до суду за захистом права на користування земельною ділянкою домоволодіння, яке гарантовано позивачу статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України, ОСОБА_1 вказала, що таке порушення відбулося внаслідок накладення на її земельну ділянку земельної ділянки, розташованої: АДРЕСА_2 , площею 0,25га Криворізького району Дніпропетровської області (код КВЦПЗ-02.01) при її оформленні новими власниками домоволодіння за вказаною адресою.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що рішення Софіївської селищної ради №62 від 21.04.2023 року передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, кадастровий номер :03:001:0111, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25га Криворізького району Дніпропетровської області (код КВЦПЗ-02.01)

Згідно п.9 ст.79 ЗК України - «Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї».

Згідно ст.125 ЗК України - «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно відповіді Виконавчого комітету Софіївської селищної ради від 17.11.2023 року земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 не зареєстрована.

Отже, судом встановлено, що земельна ділянка позивача ОСОБА_1 за адресою домоволодіння АДРЕСА_1 не сформована, межі її не визначені. ОСОБА_1 не зареєструвала право власності на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства. За таких обставин, погоджувати межу із ОСОБА_1 при розробці проекту відведення земельної ділянки відповідачам було не обов`язково.

Таким чином, вимога позивача щодо узгодження меж відповідно до положень ст.106 ЗК України (між власниками суміжних земельних ділянок) та посилання на порушення прав позивача у відповідності до положень ст.ст.152,153 ЗК України, як власника земельної ділянки, не є таким, що ґрунтується на Законі.

Підстави припинення права власності визначені статтею 346 ЦК України. Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Жодних підстав для застосування зазначених підстав для припинення права власності відповідача у відповідності до положень ст.348 ЦК України, яка визначає порядок такого припинення, судом не встановлено.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №362/884/16-ц (провадження № 61-18682св18) зазначено: «Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Згідно з частинами першою, третьоюп`ятою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостійсьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Відповідно до частин першої, другої статті 50 Закону України «Про землеустрій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Посилання представника позивача як на підставу обґрунтування позову Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 року №376 (391/17686) не ґрунтується на діючому законодавстві, оскільки на час виникнення спору не був чинним (скасований Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №127 від 13.08.2021 року)

Судом встановлено, що рішенням Софіївської селищної ради № 62 від 21.04.2023 року передано у спільну сумісну власність відповідачам земельну ділянку комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, кадастровий номер :03:001:0111, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25га Криворізького району Дніпропетровської області (код КВЦПЗ-02.01)

При цьому, позивач не отримувала державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, інший правовстановлюючий документ діючого в часі законодавства.

Звертаючись до суду за захистом права на користування земельною ділянкою домоволодіння, яке гарантовано позивачу статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України, ОСОБА_1 вказувала на те, що таке порушення відбулося внаслідок накладення на її земельну ділянку земельної ділянки, розташованої: АДРЕСА_2 , площею 0,25га Криворізького району Дніпропетровської області (код КВЦПЗ-02.01) при її оформленні новими власниками домоволодіння подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 391 ЦК України та статтею 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України зазначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як встановлено судом першої інстанції відсутні належні та допустимі докази накладення земельної ділянки, яка перебуває у власності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача ОСОБА_11 на те, що вона не погоджувала межі земельної ділянки при оформленні відповідачами земельної ділянки, з огляду на те, що підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акта узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 лютого 2020 року в справі №545/1149/17 (провадження №14-730цс19) та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження №61-19526сво18), на які як на підставу касаційного оскарження посилався заявник.

Отже, рішення Софіївської селищної ради №62 від 21.04.2023, яким передано у спільну сумісну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку комунальної власності із земель житлової та громадської забудови, кадастровий номер :03:001:0111, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,25га Криворізького району Дніпропетровської області (код КВЦПЗ-02.01) є законним та не підлягає визнанню недійсним.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушує право на земельну ділянку, яка перебуває у власності позивача, навіть не зазначено в якому розмірі це право порушується, оскільки позивач в якості доказу існування у її власності земельної ділянки, розміром 0,25 га посилається на свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.03.2015 року, в якому не зазначено такого факту.

При встановлених судом обставинах справи земельна ділянка відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 отримана відповідно до закону.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.81 ч.6 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог та відсутністю підстав для задоволення уточненого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законними і належним чином обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав правильну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Вязанкіна Наталія Петрівна залишити без задоволення.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 18 червня 2025 року.

Головуючий: Я.М. Бондар

Судді: В.П. Зубакова

В.О. Остапенко