КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/43018/24-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10496/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів: Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив: стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» на його користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022 рік в сумі 145 000, 00 грн, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік в сумі 145 000, 00 грн, невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2024 рік в сумі 145 000, 00 грн, суму доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15% за період з вересня 2023 року по липень 2024 року, що становить 217 500, 00 грн; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2024 року по день винесення судом рішення, виходячи з розміру 6 744,18 грн середньоденного заробітку (а.с. 1-14).

На обґрунтування заявленого позову зазначив, що сторони перебували у трудових відносинах, на підставі трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року, умови якого неодноразово продовжувалися до 08 липня 2024 року включно, до звільнення позивача з посади. Разом з тим, при звільненні з роботи роботодавець не у повному обсязі виплатив позивачеві належні до виплати суми заробітної плати, а саме: матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2024 роки, яку він повинен був отримати під час вибуття в чергові щорічні відпустки у вказані роки, а також доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % за період з вересня 2023 року по липень 2024 року, що є порушенням права позивача на належне матеріальне забезпечення. Матеріальна допомога на оздоровлення і доплата за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу, позивачу виплачені відповідачем не були, з посиланням на рішення правління АТ »Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 (яким призупинено виплати за колективними договорами) та на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№ 2136-ІХ від 15 березня 2022 року), як за час перебування у трудових відносинах, так і після звільнення(а.с. 1-14).

У листопаді 2024 року від представника відповідача - адвоката Лазаренко В.В. до суду надійшов відзив в якому відповідач не визнав позов, зазначено, що пунктом 3.5 Трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року і пункту 2 Додаткової угоди № 2 від 31 травня 2022 року до Трудового договору № 157-2020 передбачено, що працівнику не встановлюються, не нараховуються і не проводяться виплати доплат та надбавок, інших заохочувальних та компенсаційних витрат, передбачених колективними договорами Товариства, Галузевою угодою, окрім надання працівнику при вході у відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу один раз на рік та доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 %. У період дії трудового договору між сторонами позивачеві надавалася щорічна відпустка на 14 календарних днів з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення, виплату якої провести після окремого рішення правління. Позивачеві у липні 2022 року, лютому 2023 року і лютому 2024 року матеріальна допомога на оздоровлення не нараховувалася та не виплачувалася. Також не нараховувалися і не виплачувалися доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % посадового окладу у період з 01 вересня 2023 року до 08 липня 2024 року. Протоколом № Ц-54/31 ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано, що додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно з рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Тож законом передбачено право роботодавця зупиняти дії окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану, що узгоджується із положеннями ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Рішення правління АТ «Укрзалізниця» (протокол № Ц-54/31 Ком.т) від 14 березня 2022 року є локальним актом АТ «Укрзалізниця», який стосується діяльності товариства та врегульовує питання оплати праці всіх працівників Укрзалізниці на період дії правового режиму воєнного стану. Це рішення чинне, не змінене, не скасоване і не визнано таким, що суперечить чинному законодавству. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та суми доплат за вчену ступінь кандидата наук. Тому відсутні підстави для задоволення позову (а.с. 103-116).

У відповіді на відзив представник позивача зауважила, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений статтями 47, 116 КЗпП України строк виплатити не оспорювану ним суму. Відтак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку в повному обсязі із працівником, що звільняється. У правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, виснувано, що відповідно до ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність (а.с. 146-158).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 145 000,00 грн., суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 145 000,00 грн., суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік в сумі 145 000,00 грн., суму доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % за період з вересня 2023 року по липень 2024 року, що становить 217 500, 00 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2024 року по 10 березня 2025 року у розмірі 1 652 324,10 грн., виходячи з розміру 6 744,18 грн. середньоденного заробітку за 245 днів.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5193, 10 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід Держави судовий збір у розмірі 6 524,92 грн.(а.с. 178-188).

Не погодившись з рішенням районного суду, 09 квітня 2025 року представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Лазаренко В.В. направила безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу (а.с. 190-214).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що суд першої інстанції не врахував доводів відповідача, що за пунктом 3.5 Трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року і пункту 2 Додаткової угоди № 2 від 31 травня 2022 року до Трудового договору № 157-2020 передбачено, що працівнику не встановлюються, не нараховуються і не проводяться виплати доплат та надбавок, інших заохочувальних та компенсаційних витрат, передбачених колективними договорами Товариства, Галузевою угодою, окрім надання працівнику при вході у відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу один раз на рік та доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 %. Позивачеві на період дії воєнного стану у липні 2022 року, лютому 2023 року і лютому 2024 року матеріальна допомога на оздоровлення не нараховувалася та не виплачувалася. Також не нараховувалися і не виплачувалися доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % посадового окладу у період з 01 вересня 2023 року до 08 липня 2024 року. Протоколом № Ц-54/31 ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами. Тож законом передбачено право роботодавця зупиняти дії окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану, що узгоджується із положеннями ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та суми доплат за вчену ступінь кандидата наук. Крім того, суд першої інстанції неправильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, який давав підстави для зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Вважала відсутніми підстави для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Лазаренко В.В. підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Позивач ОСОБА_1 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до Трудового договору №157-2020 від 08 липня 2020 року, укладеного між АТ «Українська залізниця» та ОСОБА_1 , останній був призначений на посаду заступника директора з економічної та інформаційної безпеки Апарату директора з економічної та інформаційної безпеки AT «Укрзалізниця» зі строком дії договору до 07 липня 2021 року включно, що також підтверджується Наказом AT «Укрзалізниця» від 08 липня 2020 року № 1200/ос (а.с. 15-23).

На підставі Додаткових угод, наказів відповідача про продовження терміну дії строкового трудового договору, в подальшому відбувалася пролонгація Трудового договору на періоди:

- з 08 липня 2020 року до 07 липня 2022 року включно, згідно з Додатковою угодою №1 від 08 червня 2021 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року (а.с.24-25);

- з 08 липня 2020 року по 07 липня 2023 року включно, згідно з Додатковою угодою № 2 від 31 травня 2022 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року (а.с. 26-27);

- з 08 липня 2020 до 08 липня 2024 року включно, згідно з Додатковою угодою № 3 від 19 червня 2023 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року (а.с. 28-29).

Згідно даних витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ "Укрзалізниця" від 14 березня 2022 року убачається, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики (а.с. 119-122).

Згідно з Наказом (розпорядженням) № 1387 від 08 липня 2022 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку за період роботи з 21 листопада 2020 року по 20 листопада 2021 року включно на 14 календарних днів з 26 липня 2022 року по 08 серпня 2022 року включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 30).

Згідно з Наказом (розпорядженням) № 201 від 13 лютого 2023 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку за період роботи з 21 листопада 2021 року по 20 листопада 2022 року включно на 15 календарних днів з 23 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 31).

Згідно з Наказом (розпорядженням) № 222 від 06 лютого 2024 року ОСОБА_1 було надано щорічну відпустку за період роботи з 21 листопада 2022 року по 20 листопада 2023 року включно на 18 календарних днів з 04 березня 2024 року по 21 березня 2024 року включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення (а.с. 32).

Додатковою угодою № 2 від 31 травня 2022 року до трудового договору від 08 липня 2020 року № 157-2020 ОСОБА_1 встановлено доплату за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу.

08 липня 2024 року ОСОБА_1 на підставі Наказу (розпорядження) № 1464/ос від 03 липня 2024 року про припинення трудового договору (контракту) звільнено у відповідності до положень пункту 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України та зобов`язано компенсувати невикористані дні відпустки (51 день) (а.с. 33).

Відповідно до повідомлення про нараховані та виплачені суми працівнику при звільненні від 08 липня 2024 року ОСОБА_1 нараховано та виплачено грошові кошти у розмірі 263 778, 41 грн. (а.с. 34).

Відповідно до наданої відповідачем довідки № 453 від 23 жовтня 2024 року, розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить - 6 744 грн. 19 коп., розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 становить 145 000 грн. (а.с. 127).

Відповідач, не заперечуючи права позивача на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2024 роки, 15 % доплати за вчену ступень кандидата наук та їх розміру, посилався на зупинення цих виплат на період воєнного стану згідно даних витягу з протоколу №Ц-54/31 засідання правління АТ "Укрзалізниця" від 14 березня 2022 року, за яким на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено.

Разом з цим, у справі, що переглядається, Наказом (розпорядженням) № 1464/ос від 03 липня 2024 рокупозивача з 08 липня 2024 року звільнено на підставі п. 2 статті 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору, укладеного на визначений строк). Окрім цього, вказаним наказом визначено компенсувати за невикористані 51 днів відпустки.

Відповідно до частини четвертої, сьомої статті 43 Конституції України кожен громадянин має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Законом України «Про оплату праці» визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

До структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати (стаття 2 Закону України «Про оплату праці»).

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з частиною першою, другою ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення та доплата за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % належить до структури заробітної плати.

Тобто матеріальна допомога на оздоровлення та доплати передбачені, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.

Відповідно до частини другої ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно з частиною першою ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

За змістом частини першої ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Згідно з частиною першою ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до частини другої ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Згідно з частиною першою ст. 14 Закону України «Про колективні договори» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до п. 1.4. Колективного договору укладеного між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці на 2002 - 2006 роки, який є чинним по цей час, сторони погодили, що за спільною домовленістю сторін в Договір можуть вноситься зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим договором (а.с. 39-60).

Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Так, відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхиливпосилання апелянта на те, що згідно протоколу № Ц-54/31 засідання правління АТ "Укрзалізниця" від 14 березня 2022 року на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №54/2022, інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинено. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики (а.с. 119-122).

Крім того, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі № 211/7338/23 визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23 (провадження № 61-8811св24) вказане рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року залишено без змін. При цьому, Верховним Судом наголошено на тому, що судом апеляційної інстанції не враховано, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як оспорюване рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Лазаренко В.В. пояснила, що протокольне рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 було скасовано рішенням правління АТ «Українська залізниця» у червні 2024 року, нове рішення відповідача про зупинення (визначення розміру) виплат, у т.ч. на матеріальну допомогу, не розповсюджувалось на позивача ОСОБА_1 , про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 229).

Відповідно до п. 2.2.4. Трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року сторонами погоджено, що роботодавець зобов`язується виплачувати у строк, встановлений Галузевою угодою, Колективним договором, що діє у Роботодавця, посадовий оклад, доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, премії, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, обумовлені цим Договором та передбачені діючою системою оплати праці.

При цьому, AT «Українська залізниця» прийнято рішення про виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, у зв`язку з відпустками за 2022 - 2024 роки, що було оформлено відповідно Наказом (розпорядженням) № 1387 від 08 липня 2022 року, Наказом (розпорядженням) № 201 від 13 лютого 2023 року, Наказом (розпорядженням) № 222 від 06 лютого 2024 року.

Пунктом 2.2.10 Колективного договору сторони погодили, надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки).

Крім того, аналогічні умови були передбачені і п. 3.5 Трудового договору, відповідно до яких, працівнику не встановлюються, не нараховуються і не проводяться виплати доплат та надбавок, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, передбачених колективними договорами Товариства, Галузевою угодою, окрім надання Працівнику при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу один раз на рік.

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 позивачу було встановлено з 08.06.2021 посадовий оклад у розмірі 145 000, 00 грн.

Крім того, Додатковою угодою № 2 від 31 травня 2022 року до трудового договору № 157-2020 від 08 липня 2020 року позивачеві встановлено доплату за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу, що також передбачено п. 2.2.2. Колективного договору.

Сума доплати за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % від посадового окладу позивачу становить 21 750, 00 грн (145 000, 00 грн (посадовий оклад) х 15 %).

Отже, сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити позивачу за період 2022-2024 роки становить 435 000, 00 грн (145 000, 00 грн х 3). Сума доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15% за період з вересня 2023 року по червень 2024 року включно становить 217 500, 00 грн (21 750 грн х 10 міс.).

Згідно з частиною першою ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Як убачається із вищевикладеного, при звільненні працівника вирішується питання не лише про виплату заробітної плати, а про виплату всіх сум, на які працівник має право, що належать йому від роботодавця. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відтак зупинення дії окремих положень колективного договору за ініціативою роботодавця згідно статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не дає підстав для не проведення розрахунку у повному обсязі із працівником, що звільняється.

З цих підстав суд апеляційної інстанції відхилив відповідні доводи апелянта з посиланням на те, що рішення правління є локальним актом, який врегульовує питання оплати праці всіх працівників, включаючи звільнених, на період дії правового режиму воєнного стану.

Зважаючи на вищевказані вимоги законодавства та обставини справи, наявні підстави для висновку про задоволення позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача 435 000, 00 грн (145 000, 00 грн х 3) суми матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити позивачу за період 2022-2024 роки, та 217 500 грн. сума доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15% за період з вересня 2023 року по червень 2024 року.

Судом встановлено і відповідач цього не заперечував, що вказані виплати позивач не отримав при звільненні 08 липня 2024 року.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року, отже, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Такі правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

В апеляційній скарзі представник відповідача Лазаренко В.В. зазначала, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Законом обмежений шістьма місяцями та не може бути більше 870 000 грн. (145 000 грн. х 6), просила зменшити вказану суму виходячи з фактичних обставин справи, зокрема невиплату належних позивачу сум зважаючи на наявність воєнного стану та рішення роботодавця про зупинення належних позивачу виплат на час дії воєнного стану відповідно до вимог законодавства.

Такі доводи відповідача та наявність підстав для зменшення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими.

З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 652 500 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 липня 2024 року по день винесення судом рішення, але не більше шести місяців, виходячи з розміру 6 744, 18 грн середньоденного заробітку та визначеної судом суми заборгованості невиплаченої позивачу при звільненні з роботи.

Оскільки районним судом позовні вимоги задоволенні в повному обсязі, що є помилковим, така помилка не може бути виправлена шляхом зміни рішення суду, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача 5 193 грн. 10 коп. судового збору за розгляд справи районним судом сплата якого позивачем підтверджується доказами по справі (а.с. 91-92). Крім того, слід стягнути із відповідача на користь держави, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (56,62%) - 7 856 грн. 90 коп. (13050 грн. - 5193.10 грн.) судового збору за розгляд справи районним судом.

Слід компенсувати за рахунок держави на користь відповідача 9 849 грн. 32 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції сплата якого апелянтом підтверджується доказами по справі (а.с. 262)

Інші доводи апелянта цих висновків суду не спростовують, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - 145 000, 00 грн. невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, 145 000, 00 грн. невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік, 145 000, 00 грн. невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік, 217 500, 00 грн. доплат за вчену ступінь кандидата наук у розмірі 15 % за період з вересня 2023 року по липень 2024 року.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 652 500 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 5193, 10 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) на користь Держави - 7 856 грн. 90 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» (, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5, м. Київ, 03150) за рахунок держави 9 849 грн. 32 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 20 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов