КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1101/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою представника ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Макаренко І.О.,-

встановив:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною.

У березні 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надавати позивачу можливість спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та у суботу, враховуючи навчальний та позакласовий графік дитини, а також за першою вимогою ОСОБА_1 повідомляти інформацію щодо матеріального та фізичного здоров'я, розвитку та потреб дитини, фактичного місця проживання та перебування, а у разі настання змін, повідомити позивача особисто не пізніше наступного дня.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року у задоволенні названої заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду від 19 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 заперечив щодо доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності загрози невиконання чи утруднення виконання майбутнього рішення суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 лютого 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, в даному випадку має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Подібну позицію наведено у постановах Верховного Суду від 14 травня 2018 року у справі № 910/20479/17, від 17 жовтня 2018 у справі № 904/2351/18, від 25 лютого 2019 року у справі № 924/789/18 та від 10 березня 2010 року у справі № 910/13787/19.

Так, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. (ч. 10 ст. 150 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 не чинити позивачу перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та просив встановити графік спілкування з сином.

У заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання відповідача надавати позивачу можливість спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та у суботу, враховуючи навчальний та позакласовий графік дитини, а також за першою вимогою ОСОБА_1 повідомляти інформацію щодо матеріального та фізичного здоров'я, розвитку та потреб дитини, фактичного місця проживання та перебування, а у разі настання змін, повідомити позивача особисто не пізніше наступного дня.

Відтак, колегія суддів вважає, що обраний ОСОБА_1 вид забезпечення позову є тотожним заявленим позовним вимогам.

Крім того, забезпечення позову шляхом надання ОСОБА_1 можливості безперешкодного спілкування зі своїм сином за допомогою відеозв`язку кожного тижня, раз у два дні, зокрема у кожний вівторок, четвер та у суботу, враховуючи навчальний та позакласовий графік дитини, по своїй суті включає у себе усунення перешкод у спілкуванні з онуком.

Так, забезпечивши позов таким способом, суд фактично вирішить питання щодо задоволення позовних вимог до ухвалення рішення суду по суті, що суперечить положенням ч. 10 ст. 150 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Апеляційний суд також враховує, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною залишено без розгляду на підставі поданої заяви представника позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу у спілкуванні зі спільним сином, колегія суддів оцінює критично, оскільки вказане було предметом розгляду справи по суті.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду від 19 квітня 2024 року постановлена з додержанням норм процесуального права, відтак підстав для її скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 16 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко