Справа № 944/7115/24 Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П.
Провадження № 22-ц/811/4000/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», з участю третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - повернуто заявнику.

Крім того, разом з позовною заявою представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 продала до суду заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого напису вчиненого 12.06.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В.

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2024 року матеріали заяви представника ОСОБА_1 адвоката Судомляк Ірини Казимирівни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», з участю третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - повернуто заявнику.

Ухвалу суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про повернення заяви про забезпечення позову з підстав несплати судового збору, оскільки виконавчий напис, який позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню, стосується стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, спір в цій справі пов`язаний із кредитними правовідносинами, у зв`язку з чим ОСОБА_1 як споживач звільнена від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» на всіх стадіях цивільного процесу. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 743/1481/21. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати, матеріали заяви про забезпечення позову направити для продовження розгляду до сулу першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повертаючи заяву представника ОСОБА_1 адвоката Судомляк Ірини Казимирівни про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 ЦПК України, а саме до заяви не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі. Доводи заявника про звільнення його від сплати судового збору з покликанням на Закон України «Про захист прав споживачів», є помилковими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», з участю третьої особи приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олени Василівни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Разом з позовною заявою представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 поодала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила зупинити стягнення на підставі виконавчого напису №73478, вчиненого 12.06.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» 6 115, 00 грн. заборгованості за кредитним договором №171967 від 17 вересня 2019 року.

В заяві про забезпечення позову представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказала, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Вимоги до форми та змісту заяви про забезпечення позову встановлені ст. 151 ЦПК України.

За приписами частини 6 ст. 151 ЦПК України до заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Відповідно до частини 10 статті 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, а також у разі подання заяви особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Сплата судового збору особами, які звертаються до суду, - це процесуальний обов`язок, який визначається нормами цивільного процесуального закону (ЦПК України) та Законом України «Про судовий збір».

Об`єкти справляння судового збору, тобто процесуальні дії, за які справляється судовий збір, встановлені у статті 3 Закону України «Про судовий збір».

Такими об`єктами є процесуальні документи, які особа подає до суду, в тому числі і заяви про забезпечення доказів або позову ( п.п.4.пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»).

Наведене узгоджується з положеннями статті 133, частини 6 статті 151 ЦПК України, відповідно до яких судовий збір належить до судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи та сплачується при поданні заяви про забезпечення позову.

Стосовно документів, за подання яких судовий збір справляється, статтею 4 Закону України «Про судовий збір» установлено розміри ставок судового збору. При цьому розміри ставок судового збору так само залежать від характеристики об`єкта справляння - позовна заява, скарга чи інша заява, зокрема заява про забезпечення позову.

Пільги щодо сплати судового збору визначені статтею 5 Закону України «Про судовий збір». При цьому передбачені в цій статті особи, які мають пільги щодо сплати судового збору, звільняються від його сплати під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, про що прямо зазначено в абзаці першому частини першої цієї статті.

Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством, і встановлює певні особливості судового захисту їх прав, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Як уже зазначалося вище, статті 3 і 4 Закону України «Про судовий збір» визначають, що об`єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об`єкта справляння судового збору.

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в пункті шостому зазначено, що згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір» (Закон № 3674-VI ) визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову.

При цьому позивачі, які звільнені від сплати судового збору при пред`явленні окремих позовів, і деякі категорії осіб незалежно від виду позову звільняються від сплати судового збору не лише при пред`явленні позову, а й при поданні апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами та Верховним Судом України.

Оскільки передбачені Законом № 3674-VI пільги щодо сплати судового збору стосуються лише справи та її руху, то сплата судового збору за подання до суду заяв про забезпечення доказів або позову (підпункт 13 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI) здійснюється на загальних підставах за визначеними ставками незалежно від того, чи звільнені позивачі від сплати судового збору за пред`явлення певних позовів. Проте це не стосується деяких категорій осіб незалежно від виду позову, оскільки Законом № 3674-VI вони взагалі звільнені від сплати судового збору, тобто і за оскарження ухвал суду та за вчинення інших процесуальних дій (зокрема, категорії, визначені у пунктах 8, 9, 18 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI).

Аналіз норм частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у її системному зв`язку з положеннями статей 1-6 Закону України «Про судовий збір», зокрема статті 5 зазначеного Закону, свідчить про наявність підстав для висновку, що споживач, право якого порушене і який з огляду на це подає позов, відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільняється від сплати судового збору за подання саме позовної заяви до суду першої інстанції, але від обов`язку сплачувати судовий збір при поданні заяв про вчинення таких процесуальних дій, як забезпечення доказів та забезпечення позову, він не звільняється.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що положення частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо звільнення від сплати судового збору не розповсюджується на заяви про забезпечення позову.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 подано позов з приводу дій нотаріуса щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, а не з питань захисту прав споживачів у сфері споживчого кредитування.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, щодо повернення заявнику заяви про забезпечення позову з підстав не сплати судового збору.

Також, колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта в обгрунтування апеляційної скарги на висновок Верховного Суду в постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 743/1481/21, з огляду на те, що зазначений висновок стосується звільнення споживачів від сплати судового збору в суді першої інстанції при пред`явленні позову, в апеляційній та касаційній інстанціях при перегляді судових рішень щодо вирішення позову споживача про захист своїх прав, але не стосується заяв про забезпечення позову, тобто за вчинення окремої процесуальної дії, за яку встановлено фіксовану ставку судового збору у розмірі 0,2 розміри прожиткового мінімуму для фізичних осіб.

Колегія суддів враховує і те, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутися до суду з такою ж заявою.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.п. 9 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року за №3674-VI (в редакції чинній на момент подання апеляційної скарги) за подання до суду апеляційної скарги на ухвалу суду, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки при відкритті провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2024 року Львівським апеляційним судом не було вирішено питання сплати судового збору за подання апеляційної скарги, відтак з ОСОБА_1 слід стягнути в дохід держави 605,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 27 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

У зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів з 10 червня по 13 червня 2025 року у відрядженні, постанова складена 16.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк