КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №363/2816/21 Головуючий у 1 інстанції: Рудюк О.Д.
Провадження №22-ц/824/507/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Сушко Л.П., Ратнікова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року та на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські регіональні електромережі» про стягнення заборгованості з оплати електричної енергії,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №400824884 від 01.01.2019 року у розмірі 43 015,99 грн.

В обґрунтування позову вказало, що ОСОБА_1 до 01.01.2019 року, тобто до дня запровадження нового ринку електричної енергії, як споживач житлово-комунальних послуг з електропостачання була споживачем вертикально інтегрованого суб`єкта господарювання - ПрАТ «Київобленерго», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі».

З 01.01.2019 року постачальником універсальної послуги електричної енергії стало ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія», яке надавало послугу з електропостачання побутовому споживчу - ОСОБА_1 .

Так, 01.01.2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №400824884 від 01.01.2019 року, за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом приєднання до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, щодо своєчасної оплати за надані послуги з електропостачання, утворилась заборгованість у розмірі 43 015,99 грн., яку позивач просить стягнути з ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року у задоволенні позову було відмолено.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції встановив, що станом на 09.06.2017 заборгованість у ОСОБА_1 була відсутня, а з 09.06.2017 вона відчужила житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , яка в подальшому відчужила будинок ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року ухвалено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 9 січня 2024 року ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» подало апеляційну скаргу.

Просило скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року, та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» та стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 41 960 грн. 95 коп. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначило, що суд першої інстанції не встановив обставини справи, не звернув уваги на норми чинного законодавства і положення укладеного Договору, неправильно застосував положення Закону України «Про ринок електричної енергії», Правил роздрібного ринку електричної енергії, та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія».

У зв`язку з тим, що апелянта оскаржує основне рішення у даній справі, то просив суд також і скасувати додаткове рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 21.12.2015 року між ПАТ «Київобленерго» та ОСОБА_1 було укладено договір №200824884 про користування електричною енергією за адресою: АДРЕСА_1 .

09.06.2017 року ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 житловий будинок і земельну ділянку кадастровий номер :14:231:0703 за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договорів купівлі продажу.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень сформованого 09.06.2017 року, індексний номер 89264412 та 8926363, ОСОБА_2 зареєстрована власником земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 14.06.2023 року, новим власником земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з 18.02.2021 року є ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що свої зобов`язання за договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг виконує в повному обсязі та постачає (продає) відповідачам електричну енергію, а відповідачі всупереч умовам укладеного договору не здійснюють плату за спожиту електричну енергію.

На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивачем надано акт звіряння розрахунків від 04.09.2023 року складеного ТОВ «Київська обласна ЕК», відповідно до якого, за адресою АДРЕСА_1 існує заборгованість по сплаті електроенергії, яка становить 43 015,99 грн., розрахунок проведено з 01.01.2020 року по 31.07.2021 року, на підставі якого, просив солідарно стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказану заборгованість.

Згідно відповіді ПАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на адвокатський запит від 24.08.2023 року, в інтересах ОСОБА_1 щодо надання інформації про заборгованість за спожиту електроенергію станом на 09.06.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за наявною у позивача інформації за період з 21.12.2015 року по 09.06.2017 року заборгованість у ОСОБА_1 відсутня.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до 09.06.2017 року була споживачем послуг, що надавались ПрАТ «Київобленерго», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 до 18.02.2021 року була споживачем послуг, що надавались ПрАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі», за адресою: АДРЕСА_1 .

То суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть нести солідарну відповідальність, щодо оплати послуг з постачання електричної енергії, оскільки не були співвласниками житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості з оплати електричної енергії у розмірі 43 015,99 грн., стороною позивача надано односторонньо підписаний акт звіряння розрахунків згідно якого станом на 31.07.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 існує заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 43 015,99 грн., однак факт існування заборгованості у вказаному розмір спростовується відповіддю ПАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на адвокатський запит від 24.08.2023 року, в інтересах ОСОБА_1 щодо надання інформації про заборгованість за спожиту електроенергію станом на 09.06.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за наявною в Товаристві інформацією за період з 21.12.2015 року по 09.06.2017 року заборгованість у ОСОБА_1 відсутня.

Суд вважав, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування боргу з оплати електричної енергії у розмірі 43 015,99 грн., за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: орган державної влади та органи місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг; учасники - споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг з постачання послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом (ч.1 ст.6, п.2 ч.2 ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

За визначенням, наданим у ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Водночас, відповідно до п.5 ч.2 ст.7 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, та несуть солідарну відповідальність, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Звертаючись до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості з оплати електричної енергії у розмірі 43 015,99 грн., стороною позивача надано односторонньо підписаний акт звіряння розрахунків згідно якого станом на 31.07.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 існує заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 43 015,99 грн., однак факт існування заборгованості у вказаному розмір спростовується відповіддю ПАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» на адвокатський запит від 24.08.2023 року, в інтересах ОСОБА_1 щодо надання інформації про заборгованість за спожиту електроенергію станом на 09.06.2017 року, за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що за наявною в Товаристві інформацією за період з 21.12.2015 року по 09.06.2017 року заборгованість у ОСОБА_1 відсутня.

Отже, сторона позивача не довела належними та допустимими доказами існування боргу з оплати електричної енергії у розмірі 43 015,99 грн., за адресою: АДРЕСА_1 саме за ОСОБА_1 .

Щодо наявності заборгованість перед ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень сформованого 09.06.2017 року, індексний номер 89264412 та 8926363, ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу є власником земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 14.06.2023, ОСОБА_3 з 18.02.2021 є власником земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з розрахунком заборгованості споживача за період з 01.01.2020 по 18.02.2021 з ОСОБА_2 підлягає стягненню 42 201,19 грн.

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає сума у розмірі 5 567,48 грн.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанцій ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене в цій частині без змін, та підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом першої інстанції враховано, що представник позивача надала суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, водночас колегія суддів не погоджується з тим, що заперечень стосовно не співмірності заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку із судовим розглядом справи не надходило.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що 24.01.2022 року між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатським бюро «Городецький і Партнери» в особі керуючого бюро адвоката Городецького О.В. (адвокатське бюро) укладено договір про надання правової допомоги №24-01 згідно якого, за цим договором адвокатське бюро зобов`язується надавати правову (професійну правничу) допомогу клієнту, а саме: проводити в інтересах та від імені клієнта всі необхідні дії, пов`язані із розглядом справи №363/2816/21, яка перебуває у провадженні Вишгородського районного суду Київської області за позовом ТОВ ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з оплати електричної енергії (п.1.1.а).

07.02.2023 року між ОСОБА_1 (клієнт) та адвокатським бюро «Городецький і Партнери» в особі керуючого бюро адвоката Городецького О.В. (адвокатське бюро) укладено додаткову угоду №3 до договору про надання правової допомоги №24-01 згідно якої, сторони дійшли згоди внести зміни до § 3 договору і викласти п.3.2.догвоору в наступній редакції: «Розмір гонорару, який клієнт має сплатити адвокатському бюро за надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції становить 20 000,00 грн.

30.11.2023 року адвокатом Старовойтовою Д.А. складено звіт №1 про виконану адвокатським бюро роботу (надані послуги) та витрачений час відповідно до договору про надання правової допомоги №24-01 згідно якого, станом на 30.11.2023 року відповідно до умов п.1.1. договору адвокатським бюро у справі №363/2816/21 за позовом ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ПАТ «ДТЕК Київські регіональні електромережі» про стягнення заборгованості з оплати електричної енергії, виконано роботи на суму 20 000,00 грн.

Як вбачається з акту №1 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 01.12.2023 року, адвокатське бюро надало, а клієнт прийняв виконані роботи/надані послуги (професійну правничу допомогу) відповідно до договору про надання правової допомоги №24-01, укладеного 24.01.2022 року. Розмір гонорару за надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду справи №363/2816/21 становить 20 000,00 грн. (п.1, 3).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, подані представником позивача.

Однак, судом першої інстанції помилкового залишено поза увагою вказані заперечення сторони відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає до уваги вказані заперечення під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відтак, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутих з ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 20 000 грн. до 10 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду, тому колегія суддів їх відхиляє.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року в частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» (, адреса місцезнаходження: 08132, Київська область, Бучанський район, м. Вишневе, вул. Київська, 8-В) заборгованість з оплати електричної енергії у розмірі 42 201,19 грн (сорок дві тисячі двісті одну гривню дев`ятнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» (, адреса місцезнаходження: 08132, Київська область, Бучанський район, м. Вишневе, вул. Київська, 8-В) судовий збір за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанції у розмірі 5 675,00 грн (п`ять тисяч шістсот сімдесят п`ять гривень).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 грудня 2023 року змінити, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» на користь ОСОБА_1 з 20 000 (двадцяти тисяч) грн до 10 000 (десяти тисяч) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Л.П. Сушко

В.М. Ратнікова