УХВАЛА

05 червня 2025 року

м. Київ

справа № 755/8555/23

провадження № 61-17665ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року за заявою керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави

в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року керівник Дніпровської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- визнати кв. АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною;

- витребувати від ОСОБА_3 на користь Київської міської ради кв.

АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2024 року клопотання керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про заміну первісного співвідповідача належним задоволено частково.

У порядку процесуального правонаступництва залучено до участі у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, замість співвідповідача ОСОБА_3 - у якості співвідповідача ОСОБА_1

ОСОБА_3 залучено до участі у справі № 755/8555/23 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

20 вересня 2024 року керівник Дніпровської окружної прокуратури міста Києва Дейнеки С. звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 755/8555/23 за позовною заявою Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа -

ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги окружної прокуратури обґрунтовані, серед іншого, тим, що після смерті ОСОБА_4 відсутні спадкоємці за заповітом та за законом, а тому квартира

АДРЕСА_1 , згідно зі статтею 1277 ЦК України та статтею 338 ЦПК України, має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність до територіальної громади

м. Києва.

Однак, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 липня

2020 року у цивільній справі № 755/16466/19 державний реєстратор 08 вересня

2020 року зареєстрував право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

У подальшому, ОСОБА_2 подарувала квартиру ОСОБА_3 згідно

з договором дарування від 30 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гуд Л. М. під № 617. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 755/16466/19 задоволено апеляційну скаргу Київської міської ради та рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 16 липня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові. Постановою від 01 вересня 2021 року Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2 , а постанову Київського апеляційного суду

від 02 грудня 2020 року - без змін. Таким чином, ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано судами вищих інстанцій. При цьому, ОСОБА_2 відчужила квартиру за безвідплатним договором своїй дочці ОСОБА_3 .

Однак, під час розгляду цієї справи в суді співвідповідач ОСОБА_3 умисно відчужила вказану квартиру ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2023 року, посвідченого державним нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 Куроп`ятник В. М.

Відчуження спірної квартири співвідповідачем ОСОБА_3 вчинено умисно на шкоду інтересам територіальної громади столиці в особі Київської міської ради, з метою ускладнити або унеможливити виконання рішення суду на користь Київради. Такі дії ОСОБА_3 свідчать про її недобросовісність.

Вказував, що під час розгляду судом справи за позовом окружної прокуратури співвідповідач ОСОБА_2 у листопаді 2023 року ініціювала повторний судовий спір та звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, у якому просила встановити факт свого проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 14 грудня 2009 року до часу відкриття спадщини; визнати її спадкоємцем за законом четвертої черги майна померлого ОСОБА_5 ; визнати за позивачем в порядку спадкування за законом як спадкоємцем четвертої черги після померлого право власності на спірну квартиру.

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 06 листопада 2023 року відмовив у відкритті провадження у справі № 755/17088/23 на підставі пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України. Вказана ухала суду залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року, а постановою Верховного Суду від 25 червня 2024 року відмовлено у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 та вказані ухвала і постанова судів залишені без змін.

Вважав, що вказане доводить, що відповідач ОСОБА_2 намагається у всякій спосіб набути права власності на майно територіальної громади столиці, яка

є єдиним дійсним законним власником спірної квартири. Такими своїми діями співвідповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 доводять свою недоброчесну поведінку щодо спірної квартири та усіляко намагаються перешкодити дійсному власнику - територіальній громаді міста Києва реалізувати своє законне право як єдиного законного спадкоємця.

Станом на цей час власником квартири є ОСОБА_1 . Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року частково задоволено клопотання окружної прокуратури про заміну первісного співвідповідача належним. Враховуючи те, що ОСОБА_2 та її дочка ОСОБА_3 , достовірно знаючи про існуючі судові спори щодо вказаної квартири, навмисно вчинили дії щодо її відчуження, існує ризик того, що новий власник ОСОБА_1 так само зможе відчужити спірну квартиру, що унеможливить виконання рішення сулу у випадку задоволення цієї позовної заяви.

Предметом спору у цій справі є квартира АДРЕСА_1 , яка є відумерлою спадщиною та яку окружна прокуратура просить витребувати на користь територіальної громади міста Києва.

Враховуючи вказане вище, Київська міська рада позбавлена можливості використати фактично належне їй майно на користь мешканців міста, тим більше

в умовах воєнного стану.

Враховуючи викладене, просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту, встановлення заборони відчуження кв.

АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 травня 2025 року, заяву керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва

в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2023 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовлено.

Частково задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовними вимогами є, зокрема, витребування квартири АДРЕСА_1 .

Тому накладення арешту на таке спірне майно забезпечить неможливість його відчуження/обтяження, що сприятиме можливості розгляду справи у розумні строки, та у разі задоволення або часткового задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом своїх прав, отже в такому випадку захист порушених прав не буде ефективним (у разі якщо судом буде встановлено порушення прав позивача та необхідність їх захисту).

31 травня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду

м. Києва від 23 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 01 травня 2025 року (надійшла до суду 02 червня 2025 року), в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення, заяву про забезпечення позову повернути.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої та апеляційної інстанції не відповідає вимогам ЦПК України.

Заявник зазначає, що відсутні висновки про обґрунтованість припущення стосовно того, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, лише посилання на статті ЦПК України.

Вказує, що відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, жодного документального підтвердження та інформації стосовно того, що вона здійснює дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити

з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати

в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться

у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів

з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом

у залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого

в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову, однак їх одночасне застосування не відповідає вимогам закону.

Ураховуючи, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь позивача, які мають бути співмірними з негативними наслідками, що можуть настати від вжиття цих заходів, а також конкретні обставини зазначеної справи, Верховний Суд вважає, що достатнім та ефективним способом забезпечення позову є накладення арешту на спірну квартиру, а тому оскаржувана ухвала суду першої та апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції стосовно того, що враховуючи, що між сторонами виник спір щодо визнання спадщини відумерлою, а саме однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , та витребування вказаного нерухомого майна, яке, згідно доводів прокуратури, належить територіальній громаді м. Києва, і вже двічі було відчужене, то за вказаних обставин обґрунтованими є доводи прокурора про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на вказане нерухоме майно може призвести до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, оскільки можуть бути вчинені дії щодо подальшого відчуження на користь третіх осіб спірної квартири, право власності на яку на даний час зареєстроване за ОСОБА_1 .

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2025 року за заявою керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва про забезпечення позову у справі за позовом керівника Дніпровської окружної прокуратури міста Києва

в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання спадщини відумерлою та витребування майна відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник