КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9446/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідачки на його пеню за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 263 543,15 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідачка, яка на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року у справі № 760/20996/20 зобов`язана щомісячно сплачувати йому аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів свого заробітку (доходу) на малолітнього сина, належним чином не виконує це зобов`язання, чим допустила виникнення заборгованості у розмірі 263 543,15 грн, про що свідчить розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 02 грудня 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, тому відповідно до вимог статті 196 СК України він має право на отримання неустойки (пені), розмір якої за період з вересня 2020 року по листопад 2024 рок складає 263 543,15 грн і становить 100 % боргу по аліментам.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 263 543,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 635,43 грн.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідачка в особі представника - адвоката Сікачова С.Ю. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом при активному сприянні позивача було порушено принцип змагальності сторін і рівності учасників судового процесу, що полягало в наступному.

ОСОБА_2 , усуваючи недоліки позову, направив копію позовної заяви на адресу, за якою відповідачка не проживає і не зареєстрована з 2019 року, а саме: АДРЕСА_1 . В той час, як зареєстрованим місце проживання відповідачки є АДРЕСА_2 .

Ця інформація добре відома позивачу, оскільки на початку 2024 року між цими ж сторонами була судова справа, відповідно до якої було винесено рішення про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання двох дітей.

Також в матеріалах справи знаходиться відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру від 19 грудня 2024 року, відповідно до якої адресою реєстрації ОСОБА_1 зазначено саме АДРЕСА_2 .

Але, незважаючи на це, суд прийняв до розгляду позовну заяву і відкрив провадження у справі, хоча не мав цього робити відповідно до даних, які мав і які зобов`язаний був порівняти на стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Крім того, в даному випадку можна зробити висновок про свідоме введення в оману суду стороною позивача, оскільки відповідачка з початку повномасштабного військового вторгнення проживає разом зі своїми обома (спільними з позивачем) дітьми за кордоном. Позивач знає про цю обставину, вона підтверджується не тільки додатками до апеляційної скарги, а і судовими рішеннями Оболонського районного суду м. Києва і Київського апеляційного суду у справі № 756/16869/23, відповідно до яких судом було змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, не перевіривши відповідність адреси відправки копії позову адресі, зазначеній в Єдиному державному демографічному реєстрі від 19 грудня 2024 року, і позивач, відправивши копію позову за адресою, де відповідачка навіть не зареєстрована і не повідомивши про її відсутність в Україні, позбавили ОСОБА_1 можливості бути ознайомленою із позовом, який проти неї подано і брати участь у справі та захистити себе від неправомірних вимог позивача.

Також відповідачка не погоджується із висновками суду по суті спору. Наголошує на тому, що з 24 лютого 2022 року діти проживають разом з нею. Вона виїхала з ними за кордон, спочатку проживала в Республіці Ірландія, а потім переїхала до Німеччини, де проживає і станом на час розгляду цієї справи.

Більше того, згаданими вище рішеннями постановлено стягнути з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання старшого сина ОСОБА_4 з 25 грудня 2023 року і до досягнення ним повноліття. Тобто позивач вже більше року не має навіть формальних підстав для стягнення з відповідачки аліментів, а тим паче - на стягнення неустойки за їх несплату.

Однак, навіть якщо припустити, що позивач мав формальне право на стягнення заборгованості з відповідачки за аліменти по виконавчому листу про стягнення аліментів на утримання старшого сина, то цей період буде значно меншим, ніж зазначено у позовній заяві і в оскаржуваному рішенні, а саме: з 25 вересня 2020 року (дати початку стягнення аліментів по виконавчому) і до 24 лютого 2022 року (дати, коли до відповідачки з молодшим сином переїхав старший син і тоді ця дитина стала постійно з нею проживати і утримуватися).

Відповідно до даних розрахунку заборгованості по виконавчому провадженню, який було надано позивачем разом із позовом, за цей період заборгованість складає 87 430,40 грн, відповідно розмір неустойки за цей період, який мала би сплатити відповідачка складає таку ж саму суму - 87 430,40 грн.

Навіть, якщо за кінцеву точку брати період, коли судом були призначені аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання старшого сина ОСОБА_4 - грудень 2023 року, то сума заборгованості станом на цю дату відповідно до розрахунку ДВС складатиме 199 502,15 грн. Неустойка буде такою ж.

Крім того, що відповідачка вважає, що у позивача відсутні підстави для стягнення неустойки в заявленому розмірі (принаймні за період з 24 лютого 2022 року), бо в неї відсутня вина, що сприяла виникненню такої заборгованості, в порядку статті 196 СК України. Вказує, що розмір цієї неустойки повинен бути зменшений або взагалі скасований, адже вона проживає утрьох зі своїми дітьми в іншій країні, де вимушена їх самостійно утримувати і налаштовувати весь побут, живе вона за рахунок соціальної допомоги від Уряду Німеччини, з якої купує їжу, одяг для дітей і забезпечує інші потреби дітей, одному з синів сторін необхідна періодична медична допомога, яка пов`язана з проблемами із зором і ця допомога не покривається за рахунок страховки, на постійну роботу відповідачка поки не може вийти, оскільки вона повинна закінчити курси німецької мови і тому вимушена собі знаходити тимчасові заробітки, які є низькооплачуваними, а аліментів від позивача вона не отримує.

На апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Калініченко О.В. надійшов відзив, у якому вказано, що вимоги та доводи відповідачки є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги щодо недобросовісної поведінки позивача і зазначення у позові завідомо неправильної адреси та надіслання на цю адресу копії доданих до суду документів, зазначає, що у позові було зазначено останню відому позивачу адресу відповідачки. Проте, зважаючи на докази, які долучив до апеляційної скарги адвокат, відповідачка проживає за кордоном, відповідно не може отримати кореспонденцію, яка видається лише особисто отримувачу у поштовому відділенні.

Зазначає, що відповідачка не оскаржила довідку Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), в якій визначений розмір заборгованості по аліментах. Таким чином цей документ є законним, а отже і пеня нарахована відповідно довідці. На сьогоднішній день відповідачка не оскаржувала ані дії виконавця, ані довідку розрахунок заборгованості, ані власне саме рішення суду про стягнення з неї аліментів на користь позивача.

Сама ж відповідачка проживає за кордоном, закрила усі карткові рахунки дітей, не надає рахунку для сплати аліментів. Також вона намагалась відкрити виконавче провадження, але щось не вдалось і на сьогодні жодного виконавчого провадження по стягненню аліментів на утримання дітей не існує. Крім того, сама відповідачка не працює, займається самоосвітою, знімає контент у ютубі, за який має додаткові фінансові надходження та живе з дітьми за рахунок соціальної допомоги від Уряд Німеччини.

Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року - без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Сікачов С.Ю. підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача - адвокат Калініченко О.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 квітня 2024 року головним державним виконавцем Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Лебедєвою Л.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 760/20996/20, виданого 28 лютого 2024 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 25 вересня 2020 року, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № НОМЕР_1 від 02 грудня 2024 року, складеного державним виконавцем, станом на листопад 2024 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 263 543,15 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими, а наданий позивачем розрахунок розміру пені - правильним, тому на підставі статті 196 СК України стягнув з відповідачки на користь позивача неустойку за прострочення сплати аліментів у заявленому розмірі 263 543,15 грн.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 участі у розгляді даної справи в суді першої інстанції не приймала, оскільки поштове відправлення, в якому містилася ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження у справі без виклику сторін та яке було направлено на зареєстровану адресу місця її проживання: АДРЕСА_2 , повернулось до місцевого суду з відміткою служби поштового зв`язку - «за закінченням встановленого строку зберігання».

Зазначене відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України є належною і достатньою підставою для прийняття до розгляду судом апеляційної інстанції доказів, які були долучені стороною відповідачки до апеляційної скарги.

Колегія суддів наголошує, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з боржниці на його користь, а відповідачка має довести, що у неї немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Так, відповідачка в апеляційній скарзі стверджує, що з 24 лютого 2022 року діти сторін проживають разом із нею, тоді як у відзиві на апеляційну скаргу позивачем не наведено жодного доказу на спростування цих обставин.

Відповідачка до апеляційної скарги додала докази, які доводять факт реєстрації місця проживання дітей сторін, в тому числі і сина ОСОБА_5 з нею у Німеччині з травня 2022 року.

Крім того, позивачка стверджувала, що починаючи з лютого 2022 року позивач не надавав коштів на утримання спільних дітей. Ці доводи відповідачки позивач також не спростував.

Відповідно до наданої копії постанови Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 756/16869/23 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 25 грудня 2023 року та змінено розмір аліментів на сина ОСОБА_6 з 1/4 до 1/6 частки з усіх видів заробітку щомісяця, починаючи з дня набрання судовим рішенням законної сили (а.с. 72-76).

Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та наведені вище норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачка з лютого 2022 року самостійно утримувала обох дітей, в тому числі і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за несплату аліментів на якого ОСОБА_2 просить стягнути з неї пеню, вина ОСОБА_1 у простроченні сплати аліментів за період з лютого 2022 року по день звернення до суду з даним позовом відсутня.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що пред`явлення ОСОБА_2 у грудні 2024 року позовної заяви про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на сина ОСОБА_5 за період з вересня 2020 року по листопад 2024 року при тому, що починаючи з 25 грудня 2023 року у відповідачки взагалі був відсутній обов`язок сплачувати аліменти на сина ОСОБА_5 , про що позивачу було достовірно відомо, свідчить про свідоме приховування від суду цієї інформації та є зловживанням процесуальними правами.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що за період з вересня 2020 року по лютий 2022 року відповідачка не сплачувала аліменти на сина ОСОБА_4 , а тому неустойка (пеня) за цей період у розмірі 87 430,40 грнпідлягає стягненню з неї на користь позивача.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну оплату аліментів.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, шостій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням зазначених норм процесуального закону, обставин даної справи та того, що позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях в силу пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів вважає за необхідне компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, різницю в понесених судових витратах у розмірі 1 951,32 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення неустойки від суми несплачених аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 87 430,40 грн неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з вересня 2020 року по лютий 2022 року.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 951,32 грн в якості різниці по сплаті судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній