Справа № 298/881/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Ільницький Сергій Михайлович, на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2024 року, повний текст якого складено 11 листопада 2024 року, ухвалене суддею Тарасевич П.П. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи органу опіки і піклування Великоберезнянської селищної ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи органу опіки і піклування Великоберезнянської селищної ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Позов мотивує тим, що рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2015 року у справі № 298/542/15-ц був розірваний шлюб між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 , укладений 22 вересня 2001 року. Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2020 року у справі № 298/700/15-ц, яке набрало законної сили 23 листопада 2020 року, вирішено визначити частку у праві спільної сумісної власності на набуте подружжям майно у розмірі 1/2 частини за ОСОБА_1 , зокрема на 1/2 частину житлового будинку площею 224 м кв. по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,07 га, кадастровий номер :01:010:0005, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, інша 1/2 частина залишилася у власності ОСОБА_3 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2022 року у справі № 298/66/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, виплату грошової компенсації та визнання права власності на майно постановлено припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа, розташованого в АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, розташовану в АДРЕСА_1 , виплатити ОСОБА_1 600 000,00 (Шістсот тисяч) гривень з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, що внесені ОСОБА_3 , визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа і на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .

23 червня 2022 року державним реєстратором Баранинської сільської ради Ужгородського району була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 за реєстраційним номером нерухомого майна 08, номер запису про право власності 47165266 на житловий будинок в цілому літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа, та за реєстраційним номером нерухомого майна 08, номер запису про право власності 47165952 на земельну ділянку в цілому, кадастровий номер :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується відповідними Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 червня 2022 року № 303590236 і № 303595741.

Позивачка зазначає, що саме вона стала єдиним законним власником нерухомого майна, а саме будинку і земельної ділянки у АДРЕСА_1 .

На сьогоднішній день позивач повністю позбавлена можливості реалізувати своє право власності у належному їй нерухомому майні, а саме використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів її сім`ї, оскільки протягом судових спорів між колишнім подружжям щодо спільно набутого майна відповідач ОСОБА_6 проживає у будинку по АДРЕСА_1 , а також разом з ним проживають члени його сім`ї дружина ОСОБА_2 , з якою він уклав шлюб 08 жовтня 2016 року та двоє їх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

На думку позивача, ОСОБА_1 навмисно оселився у цьому будинку із своєю сім`єю усвідомлюючи, що колишня дружина, позивач ОСОБА_3 іншого житла в смт. Великий Березний чи в інших населених пунктах не має, а в цьому жити разом з ним і його сім`єю не зможе.

Позивач із-за проживання в будинку колишнього чоловіка дійсно позбавлена права користуватися своїм будинком, оскільки проживати у цьому будинку не ставлячи під загрозу своє життя та здоров`я, а також життя та здоров`я свого чоловіка та дитини, неможливо, враховуючи неадекватну поведінку відповідача.

Факт неможливості спільного користування і володіння майном встановлений постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2022 року у справі № 298/66/21.

Факт наявності у відповідачів іншого житла встановлений у справі №298/66/21, в якій в судовому засіданні Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_1 під звукозапис дав пояснення, що зазначена квартира по АДРЕСА_2 .Березний є вільною від проживання інших співвласників і здається ним в оренду, тобто у ОСОБА_1 є реальна можливість проживати у зазначеній квартирі з дружиною і дітьми за місцем їх реєстрації.

Крім цього, у відповідача є реальна можливість поліпшити житлові умови, оскільки згідно Постанови Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2022 року у справі № 298/66/21 ОСОБА_1 підлягає до виплати 600 000,00 гривень присуджених у якості компенсації за припинення його права на частку будинку і земельної ділянки в АДРЕСА_1 .

Цим доводиться, що у відповідачів є право і можливість проживати у іншому житлі, тоді як позивач такої можливості позбавлена. У неї, крім будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , іншого місця проживання немає. З огляду на це, можливості проживати в Україні вона позбавлена, кожного свого приїзду з чоловіком в Україну вона змушена селитися в готелі (підтверджують 7 рахунків з готелю, що додаються до позову), маючи у власності житло і не маючи можливості його використовувати.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача, не пов`язані з ним спільним побутом і не мають з позивачем взаємних обов`язків, в належному позивачу будинку проживають без реєстрації, порядок користування будинком між ними та власницею будинку не визначався, відповідачі користуються будинком за відсутності згоди позивача як власника майна, чим чинять їй істотні перешкоди в користуванні майном.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 з житлового будинку який розташований по АДРЕСА_1 на земельній ділянці із кадастровим номером: :01:010:0005.

Суд вказав, що право відповідача на частку спірної нерухомості було припинено у зв`язку з набранням законної сили Постанови Закарпатського апеляційного суду від 22 березня 2022 року у справі №298/66/21.

Судом встановлено, що відповідачі проживають у спірному будинку з жовтня 2020 року, при цьому позивачка не надавала згоди на таке вселення, що порушує її законні права.

Доказів визначення порядку користування будинком з правом такого користування інших осіб суду не надано, а тому законних підстав для вищезгаданого вселення немає.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Ільницький С.М., подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що матеріали справи не містять докази проживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 , як і не містять доказів, що такі чинять перешкоди позивачці у користуванні будинком та земельної ділянки.

У дане судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_1 , який просив суд задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Адвокат Ільницький С.М. надіслав заяву в якій зазначив, що договір про надання правничої допомоги з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закінчився, а тому в нього немає можливості брати участь в розгляді справи у зв`язку з відсутністю повноважень.

Адвокат Колотуха О.М., який діє в інтересах ОСОБА_3 , подав заяву в якій просив розгляд справи провести без участі позивача та його представника.

Позивач ОСОБА_3 повідомлена шляхом надіслання судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» 10.02.2025.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18 касаційний суд виснував, що довідка поштового відправлення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Третя особа Орган опіки та піклування Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, повідомлена шляхом надіслання повістки на їх офіційну електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу від 22.01.2025 та на номер телефону в додаток «Viber» (а.с.226-227).

Адвокат Колотуха О.М., який діє в інтересах ОСОБА_3 , повідомлений шляхом надіслання електронної повістки на його електронну адресу та в додаток «Viber», що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками від 22.01.2025 (а.с.228-229).

Як вбачається з довідки про доставку електронного листа від 22.01.2025 відповідач ОСОБА_2 повідомлена шляхом надіслання повістки на її електронну адресу та шляхом отримання повістки в додаток «Viber» (а.с.230).

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 з 22 вересня 2001 року перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 вересня 2015 року.

Під час перебування в шлюбі позивачка придбала у власність домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке розташоване на земельній ділянці за кадастровим номером :01:010:0005.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 березня 2020 року у справі № 298/700/15-ц, яке набрало законної сили 23 листопада 2020 року, вирішено визначити частку у праві спільної сумісної власності на набуте подружжям майно у розмірі 1/2 частини за ОСОБА_1 , зокрема на 1/2 частину житлового будинку площею 224 м кв. по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,07 га, кадастровий номер :01:010:0005, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, інша 1/2 частина залишилася у власності ОСОБА_3 .

У жовтні 2020 року відповідачі вселилися у спірний будинок та проживають у ньому до тепер.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 03 березня 2022 року у справі № 298/66/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку у спільному майні, виплату грошової компенсації та визнання права власності на майно постановлено припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа, розташованого в АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, розташовану в АДРЕСА_1 , виплатити ОСОБА_1 600000,00 (Шістсот тисяч) гривень з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, що внесені ОСОБА_3 , визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа і на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 червня 2022 року № 303590236 і № 303595741.23 червня 2022 року вбачається, що державним реєстратором Баранинської сільської ради Ужгородського району була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 за реєстраційним номером нерухомого майна 08, номер запису про право власності 47165266 на житловий будинок в цілому літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа, та за реєстраційним номером нерухомого майна 08, номер запису про право власності 47165952 на земельну ділянку в цілому, кадастровий номер :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частинах першій, другій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У частині першій статті 383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Зазначена норма визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Проте дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції посилався та керувався Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22.03.2022 у справі №298/66/21, якою постановлено припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа, розташованого в АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, розташовану в АДРЕСА_1 , виплатити ОСОБА_1 600 000,00 (Шістсот тисяч) гривень з депозитного рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, що внесені ОСОБА_3 , визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину житлового будинку літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа і на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд обґрунтовував свою позицію тим, що факт перебування у власності відповідача іншого житла, зокрема 1/2 частки будинку та 1/4 частки квартири, а тому припинення права на частку спірного нерухомого майна не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

Після ухвалення даної постанови апеляційного суду, державним реєстратором Баранинської сільської ради Ужгородського району була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_3 за реєстраційним номером нерухомого майна 08, номер запису про право власності 47165266 на житловий будинок в цілому літ А, житловою площею 94,8 м кв., загальною площею 224,0 м кв., NN 1 - огорожа, та за реєстраційним номером нерухомого майна 08, номер запису про право власності 47165952 на земельну ділянку в цілому, кадастровий номер :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Тобто, ОСОБА_3 була одноосібним володільцем житлового будинку на підставі чого судом першої інстанції був зроблений висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог про виселення, оскільки таким чином буде захищено право власника на підставі ст. 391 ЦК України.

Однак, Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.10.2024 у справі №298/66/21 скасовано Постанову Закарпатського апеляційного суду від 22.03.2022 та залишено в силі рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 31.08.2021.

Касаційний суд вказав, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки межам допустимого (розумного) втручання у право власності ОСОБА_1 за встановлених судами обставин та того, чи дотримано справедливого балансу інтересів обох сторін відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто, становище ОСОБА_1 відновлено, такому знову належить 1/2 частка спірного нерухомого майна, що також підтверджується доданим до клопотання про доручення доказів витягом з державного реєстру речових прав, згідно якого ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 житлового будинку загальною площею 224,0 м кВ та на земельну ділянку в цілому, кадастровий номер :01:010:0005, площею 0,0700 га, що розташовані в АДРЕСА_1 .

З вищезазначеного слідує, що ОСОБА_3 більше не є одноосібним володільцем спірної нерухомості та не вправі вимагати виселення відповідачів на підставі статті 391 ЦК України.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, без належного дослідження всіх істотних обставин справи.

У зв`язку з вищевказаним, апеляційний суд на підставі статті 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, яким відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог.

Тому, керуючись ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає сплачений останнім судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 488,60 гривень.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Ільницький Сергій Михайлович, задовольнити.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 29 жовтня 2024року, скасувати та ухвалити в даній справі нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи органу опіки і піклування Великоберезнянської селищної ради про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 1 488,60 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: