ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2023 року у складі судді Кудрявцевої Т.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно одержаних грошових коштів та процентів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 2006 року по грудень 2010 року він проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , яка на початку 2011 року звернулася з проханням допомогти їй вирішити боргові зобов`язання перед ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК», та особисто ОСОБА_2 , перед якими вона мала особисту грошову заборгованість.

14 лютого 2011 року він передав відповідачу грошові кошти у сумі 40000 доларів США в рахунок погашення особистого боргу ОСОБА_3 , що підтверджується письмовим підтвердженням від імені ОСОБА_2

02 березня 2011 року ним було передано, а відповідачем прийнято грошові кошти у сумі 8000 доларів США в рахунок погашення особистого боргу ОСОБА_3 перед ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК» шляхом внесення до каси товариства через ОСОБА_2 , що підтверджується письмовим підтвердженням від імені ОСОБА_2 .

При цьому «Корпорація ЦМК» підтвердила, що залишок суми особистої заборгованості ОСОБА_3 складає 4000 доларів США плюс нараховані 02 березня 2011 року проценти, погашення особистої заборгованості не впливає на взаєморозрахунки ОСОБА_3 та «Корпорація ЦМК» по старим боргам проекту Норвегія/Мавританія, викладеним в п.1.1. Протоколу №2010/10/19 АБ від 19 жовтня 2010 року.

05 березня 2018 року він звернувся до ОСОБА_3 з вимогою кредитора про оплату боргу, яку вона отримала 13 березня 2018 року, в якій просив протягом семи банківських днів з дня отримання вимоги, сплатити в рахунок виконання грошового зобов`язання кошти у розмірі 48000 доларів США, які він передав відповідачу. Проте, 10 квітня 2018 року отримав лист від ОСОБА_3 , в якому остання не визнає існування цивільно-правових відносин між нею та ОСОБА_2 , ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК», та повернути йому грошові кошти відмовилася.

Зазначає, що неодноразово направляв на поштову адресу та адресу електронної пошти відповідача листи щодо повернення грошових коштів, які відповідач залишив без відповіді.

З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з відповідача 48000 доларів США, в еквіваленті гривні на час ухвалення рішення суду згідно з курсом НБУ, одержаних ОСОБА_2 , без достатньої правової підстави, 303559,71 грн. процентів за період з 14 лютого 2011 року по 18 червня 2018 року, 60450,36 грн. процентів за період з 02 березня 2011 року по 18 червня 2018 року, а всього 364010,07 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача, що є достатньою підставою для відмови у позові з підстав його необґрунтованості.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не відновив порушенні права та інтереси позивача, натомість захистив інтереси третьої особи ОСОБА_3 та не звернув належної уваги на надані належні та допустимі докази, які свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову, оскільки відповідач набув означені грошові кошти без достатньої правової підстави у розумінні положень ст. 1212 ЦК України, а відтак останній зобов`язаний повернути безпідставно отримані кошти в сумі 48000 доларів США. Судом не застосовано до спірних правовідносин висновків Верховного Суду, що є обов`язковим під час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 2006 року по грудень 2010 року ОСОБА_1 проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , з якою має малолітню дитину ОСОБА_4 , 2007 року народження.

На початку 2011 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_1 з проханням допомогти їй вирішити боргові зобов`язання перед ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК» та особисто ОСОБА_2 , перед якими вона мала особисту грошову заборгованість.

14 лютого 2011 року ОСОБА_1 передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 40000 доларів США в рахунок погашення особистого боргу ОСОБА_3 , що підтверджується письмовим підтвердженням від імені ОСОБА_2

02 березня 2011 року ОСОБА_1 передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 8000 доларів США в рахунок погашення особистого боргу ОСОБА_3 перед ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК» шляхом внесення до каси товариства через ОСОБА_2 , що підтверджується письмовим підтвердженням від імені ОСОБА_2 .

При цьому «Корпорація ЦМК» підтвердила, що залишок суми особистої заборгованості ОСОБА_3 перед Корпорацією складає 4000 доларів США плюс нараховані 02 березня 2011 року проценти. Погашення особистої заборгованості не впливає на взаєморозрахунки ОСОБА_3 та «Корпорація ЦМК» по старим боргам проекту Норвегія/Мавританія, викладеним в п.1.1. Протоколу № 2010/10/19 АБ від 19 жовтня 2010 року.

05 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з вимогою кредитора про оплату боргу, яку вона отримала 13 березня 2018 року, в якій просив протягом семи банківських днів з дня отримання вимоги, сплатити йому в рахунок виконання грошового зобов`язання кошти у розмірі 48000 доларів США, які він передав відповідачу по боргам ОСОБА_3 .

02 квітня 2018 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 копії підтвердження прийняття відповідачем 48000 доларів США, датовані 14 лютого 2011 року та 02 березня 2011 року.

Листом від 10 квітня 2018 року ОСОБА_3 не визнала існування цивільно-правових відносин між нею та ОСОБА_2 , ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК», та відмовилася повернути йому грошові кошти в сумі 48000 доларів США.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зазначена норма ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-122цс14.

Відповідно до положень ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

У розумінні положень ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За приписами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зроблено висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 Верховний Суд вказав про те, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них; апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

За усталеною практикою, досліджуючи боргові розписки та договори позики, суди повинні виявляти правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2021 року у справі №501/1243/20, від 26 квітня 2022 року у справі №753/1349/20.

За приписами ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Застосування позовної давності має забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за усним повідомленням ОСОБА_3 , без надання йому жодного письмового підтвердження, в 2011 році сплатив відповідачу грошові кошти в рахунок боргу ОСОБА_3 та після цього, протягом семи років, не пред`являв вимог щодо сплачених коштів, і лише у 2018 звернувся до ОСОБА_3 за їх поверненням і виключно за повідомленням останньої про відсутність боргу перед ОСОБА_2 , позивач пред`явив вимогу до відповідача, вказуючи на відсутність доказів існування боргу ОСОБА_3 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, встановлено, що ОСОБА_1 не доведено встановлення факту спільного проживання з відповідачем ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 по 2010 рік, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що не підлягає задоволенню і решта заявленого позову про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя домоволодіння та земельну ділянку, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , та стягнення грошової компенсації, оскільки такі вимоги є похідними та ґрунтуються на заявленій вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні якої судом відмовлено. Вказане рішення суду ґрунтується на тому, що наявність спільної дитини у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, у них були відносини, притаманні подружжю, вони мали спільний бюджет в період придбання спірного майна. Зазначене рішення суду вступило в законну силу і відповідно до ст. 82 ЦПК України встановлені ним обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Також слід звернуту увагу на те, що з вимоги кредитора про оплату боргу, адресованої ОСОБА_3 05 березня 2018 року, ОСОБА_1 вимагає від ОСОБА_3 як боржника протягом семи банківських днів з дня отримання даної вимоги, виконати грошове зобов`язання у сумі 48000 доларів США, посилаючись на те, що зобов`язання виникло в наслідок задоволення ним вимоги кредитора ОСОБА_2 по її особистим борговим зобов`язанням перед ТОВ з іноземними інвестиціями «Корпорація ЦМК» у сумі 40000 доларів США та 8000 доларів США, враховуючи виниклу небезпеку втрати речових прав на майно - домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , яке були придбане за їх спільні кошти для проживання спільної дитини ОСОБА_4 , та зазначаючи про те, що в наслідок дій ОСОБА_3 виникла втрата об`єкту нерухомого майна, що в подальшому призвело до позбавлення їх спільної дитини житла, вказуючи відмінні, ніж у позові, підстави заявлення вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач, який звернувся до суду з позовом у червні 2018 року, пропустив строк позовної давності, проте заява представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягає, оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача, , що є підставою для відмови в позові з підстави його необґрунтованості.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в наслідок його необґрунтованості.

Аргументи апеляційної скарги про безпідставну відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач набув грошові кошти без достатньої правової підстави у розумінні положень ст. 1212 ЦК України, а відтак останній зобов`язаний їх повернути, є необґрунтовані, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду та застосовані під час розгляду даної справи.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи та дійшов невірного висновку про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 вересня 2023 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 11 червня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна