КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 759/5263/24
провадження № 22-ц/824/6985/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року в складі судді Єросової І. Ю.,

встановив:

13.03.2024 Державне підприємство «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» (далі - ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва») через систему «Електронний суд» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1. про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі наказу в.о. директора ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» ОСОБА_1. №22-к від 15.04.2020, який у подальшому визнано протиправним та скасовано у судовому порядку, був звільнений з роботи працівник цього підприємства ОСОБА_2 .

На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2022 року у справі №754/7879/20 про поновлення на роботі ОСОБА_2 , ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» було сплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 437 516,02 грн. Також було сплачено виконавчий збір у розмірі 43 751,60 грн та мінімальні витрати виконавчого провадження у сумі 300 грн.

Всього ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» впродовж 2023 року було сплачено за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_2 481 567,62 грн.

Факт прийняття відповідачем незаконного наказу про звільнення ОСОБА_2 встановлено судовими рішеннями, а ОСОБА_1. , як посадова особа, винна у незаконному звільненні працівника, має відшкодувати шкоду, заподіяну підприємству у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на викладене та положення статей 134, 237 КЗпП України, ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» просило суд стягнути з ОСОБА_1. матеріальну шкоду у сумі 481 567,62 грн, спричинену внаслідок видання наказу про звільнення працівника, який в подальшому визнаний незаконним та скасований в судовому порядку, та оплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» не є належним позивачем у цій справі, оскільки правилами частини 4 статті 136 КЗпП України встановлено іншого суб`єкта, що наділений правом на звернення до суду з даним позовом до ОСОБА_1. , а саме вищестоящий в порядку підлеглості орган - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

У зв`язку з тим, що в порушення вказаної норми КЗпП України, позов пред`явлено ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва», якому не належить право вимоги, суд вважав, що це є окремою підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо строку позовної давності суд зазначив, що право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Відповідно до частини третьої статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Як вбачається з платіжної інструкції № від 10.01.2023 р. ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» сплачено на рахунок Печерського ВДВС у м. Києві 8 116,26 грн згідно виконавчого листа №754/7879/20, виданого 21.12.2022 р. Деснянським районним судом м. Києва, а тому право регресної вимоги у даному спорі виникає з 10.01.2023 р. - з моменту здійснення виплати підприємством суми, що підлягає стягненню за судом рішенням. А тому, строк позовної давності, який становить один рік, закінчився 10.01.2024 р. Позов же заявлено 13.03.2024 р., тобто з пропуском встановленого законом строку.

17.01.2025 ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Також просить відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору.

Вважає хибними висновки суду першої інстанції в тій частині, що позов заявлено неналежним позивачем, оскільки саме юридична особа, керівником якої був звільнений з посади відповідач, вправі заявляти позовні вимоги до колишнього керівника про відшкодування шкоди в порядку регресу.

На думку позивача, суд першої інстанції також дійшов помилкового висновку, що право на звернення до суду у нього виникло з 10 січня 2023 року - дати сплати на рахунок виконавчої служби 8 116,26 грн.

Вважає, що право на звернення у позивача виникло з 13 грудня 2023 року, тобто з дня, коли новий керівник ОСОБА_3 приступив до виконання повноважень виконуючого обов`язків директора ДП «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» і міг виявити заподіяну матеріальну шкоду.

Крім цього, позивачем упродовж 2023 року дев`ятьма окремими платежами було сплачено борг за виконавчим провадженням НОМЕР_2 у сумі 481 567,62 грн. Таким чином, спричинення шкоди тривало впродовж восьми місяців - розпочалося 10 січня 2023 року і припинилося 25 серпня 2023 року.

05.03.2025 представник ОСОБА_1. - адвокат Веліканов К. С. через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року без змін.

Вважає, що подання позову саме вищестоящим в порядку підлеглості органом про стягнення матеріальної шкоди з керівника підприємства відповідає положенням ч. 4 ст. 136 КЗпП України, а не подання такого позову самим підприємством. Позивач по справі є неналежним, а позиція суду першої інстанції в частині відмови в позові на цій підставі є вірною.

Наполягає, що оскільки рішення суду про стягнення з позивача коштів на користь звільненого ОСОБА_2 набрало чинності з винесенням постанови Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року по справі №754/7879/20, саме з цієї дати слід вважати, що позивачу стало відомо про заподіяння шкоди.

Таким чином, позов, який є предметом розгляду в цій справі, повинен бути поданий протягом одного року з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, тобто до 25 жовтня 2023 року.

Також вважає, що виплата коштів здійснена починаючи з 10.01.2023 року, а тому саме з цієї дати слід відраховувати річний строк позовної давності, передбачений частиною 3 статті 233 КЗпП України.

Зазначає, що до складу позовних вимог включено вимогу про відшкодування суми виконавчого збору в розмірі 43 751,60 грн та розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 300 грн.

Вважає, що ці суми не підлягають відшкодуванню в межах цього позову з огляду на те, що сплата вказаних сум відбулась в межах відкритого виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, хоча сплата цих сум могла бути здійснена і в добровільному порядку, як це передбачено ч. 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім цього, вказані суми не відносяться до виплат заробітної плати за час вимушеного прогулу згідно з судовим рішенням, винесеним на користь незаконно звільненого працівника.

В судовому засіданні представник ДП "Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва" - адвокат Клбрин С. Б. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1. - адвокат Веліканов К. С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ДП « Українській інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (Уповноважений орган управління).

З 14 березня 2020 року ОСОБА_1. призначено виконуючим обов`язки директора ДП « Українській інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» до оголошення конкурсного відбору на посаду керівника підприємства та на період проведення конкурсного відбору.

Наказом в.о. директора ОСОБА_1. від 15.04.2020 №22-к, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України 15 квітня 2020 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань за систематичні прогули без поважних причин. Підстава: наказ в.о. директора ДП «УКРІІТР» від 14.04.2020 №21-к «Про дисциплінарне стягнення до ОСОБА_2 у вигляді звільнення».

Наказ підписано в.о. директора ОСОБА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2022 року у справі №754/7879/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ директора ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» ОСОБА_1. №22-К від 15 квітня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу забезпечення інженерно- технічних вишукувань за прогули з 23 березня 2020 року по 14 квітня 2020 року без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді начальника відділу забезпечення інженерно-технічних вишукувань ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва».

Стягнуто з ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 16 квітня 2020 року до 05 серпня 2022 року, виходячи з розміру середньоденного заробітку ОСОБА_2 758,26 гривні/день, а всього: 437 516 грн 02 коп. без виключення сум податків та зборів.

Стягнуто з ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн.

Стягнуто з ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» на користь держави судовий збір у розмірі 4 425 грн 16 коп.

28 грудня 2022 року державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Петрухно С. О. розглянуто заяву стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 754/7879/20, виданого 21 грудня 2022 року Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 437 516,02 грн, та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2.

28 грудня 2022 року державним виконавцем Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Петрухно С. О. винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження - 300 грн.

ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» виплатило на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/7879/20: 10 січня 2023 року - 8 616,26 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 10.01.2023; 25 січня 2023 року - 0,21 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 25.01.2023; 02 травня 2023 року - 97,54 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 02.05.2023; 13 червня 2023 року - 1,08 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 13.06.2023; 01 серпня 2023 року - 224 000,04 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №311 від 01.08.2023; 04 серпня 2023 року - 0,54 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №811 від 04.08.2023; 08 серпня 2023 року - 1 772,73 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №811 від 08.08.2023; 25 серпня 2023 року - 247 076,76 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №511 від 25.08.2023, всього 481 565,16 грн. Платіжної інструкції від 11квітня 2023 року на суму 2 грн 46 коп. матеріали справи не містять.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (частина четверта статті 136 КЗпП України).

Працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу (пункт 8 частини першої статті 134 КЗпП України).

У статті 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Про те, що відповідач як службова особа, який видав наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, неодноразово зазначалось Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 401/1387/17-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 462/8925/14, від 06 грудня 2018 року у справі № 474/658/16-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 371/1165/16-ц, від 23 квітня 2018 року у справі № 335/7848/15-ц.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини службової особи.

Системне тлумачення вказаних норм дозволяє дійти висновку, що позов про покриття шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути пред`явлений як самою юридичною особою, так і вищестоящим в порядку підлеглості органом (пункт 81 постанови Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі №439/362/22).

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У чинному законодавстві відсутні застереження щодо того, чи має ця особа продовжувати виконувати свої функції, чи вже має бути звільненою.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20, від 17 липня 2024 року у справі № 439/362/22.

Про це також йшлося у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками».

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що підставами для скасування наказу про звільнення працівника, який підписаний відповідачем як виконувачем обов`язків

ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва», було проведення такого звільнення з порушенням закону ( КЗпП України). Вказану обставину встановлено судовим рішенням у справі № 754/7879/20, що в силу частини четвертої статті 82 ЦПК України не потребує доказуванню.

Згідно з наданими позивачем доказами, на користь незаконно звільненого працівника на виконання вказаного судового рішення сплачений середній заробіток за час вимішеного прогулу у загальному розмірі 437 516 грн 02 коп., що не спростовано відповідачем.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов висновку, що відповідач, як службова особа (виконуючий обов`язки директора підприємства), яка видала незаконний наказ про звільнення працівника, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 437 516 грн 02 коп.

Висновок суду першої інстанції про те, що ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» не є належним позивачем у цій справі, з посиланням на статтю 136 КЗпП України, є помилковим, оскільки такий позов може бути пред`явлений як самою юридичною особою, так і вищестоящим в порядку підлеглості органом.

Висновки щодо застосування норм права у спірних правовідносинах неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 17 липня 2024 року у справі №439/362/22, від 02 травня 2025 року у справі № 522/17256/22.

Висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносин, судом неправильно застосовано положення статті 136 КЗпП України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Щодо позовних вимог про стягнення шкоди у розмірі 437 516 грн 02 коп. - суми виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (частина третя статті 233 КЗпП України).

Річний строк може бути поновлений судом у разі його пропуску з поважних причин (стаття 234 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 766/13189/20 зазначено, що: «застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Перебіг строку звернення позивача з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, розпочався з дня проведення підприємством належних виплат незаконно звільненому працівнику (10 січня 2023 року), тому з цього часу обраховується перебіг встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду».

Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 401/1745/16-ц.

З 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України діяв карантин, встановлений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України).

Пунктом 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З огляду на те, що з даним позовом позивач звернувся 13.03.3024 , останній не пропустив встановлений частиною третьою статті 233 КЗпП України строк.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 437 516 грн 02 коп. як матеріальна шкода, заподіяна підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог про стягнення шкоди у розмірі 43 751,60 грн - виконавчого збору та 300 грн - мінімальних витрат виконавчого провадження.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Стаття 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Виходячи з правового аналізу даної норми, можна стверджувати, що ст. 237 КЗпП України: по-перше, передбачено обов`язок особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи; по-друге, не передбачено обов`язку особи, винної у незаконному звільненні працівника, відшкодувати підприємству, установі або організації шкоду, заподіяну виплатами, які були здійснені звільненій особі в якості судового збору; виконавчого збору; витрат на виконавче провадження; податків та інших обов`язкових платежів.

У п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року роз`яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мали місце після введення в дію п. 8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1, 2, 9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

З вище викладеного вбачається, що виконавче провадження було відкрито у зв`язку з тим, що ДП «Український інститут інженерно технічних розвідувань для будівництва» в добровільному порядку не виконувало рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 серпня 2022 року та в подальшому державним виконавцем було винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.

Доказів того, що витрати, яке підприємство понесло у зв`язку із відкриттям виконавчого провадження виникли у позивача з вини відповідача, матеріали справи не містять.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про необґрунтованість вимог позивача в частині завдання йому матеріальної шкоди відповідачем внаслідок стягнення з позивача в процесі виконання рішення суду мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн та виконавчого збору у розмірі 43 751,60 грн.

За таких підстав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн та виконавчого збору у розмірі 43 751,60 грн задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 437 516 грн 02 коп. - суми виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненого працівника та відмови в задоволенні решти позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 7 223,51 грн, при подачі апеляційної скарги - 10 835,27 грн.

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено частково (90,85%), а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 16 406,40 грн.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України апеляційний суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства « Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» () матеріальну шкоду у розмірі 437 516 грн 02 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Державного підприємства « Український інститут інженерно-технічних розвідувань для будівництва» () судові витрати по сплаті судового збору в сумі 16 406,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.06.2025.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук