КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року місто Київ.

Справа № 753/15245/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11550/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В, Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року (ухвалене у складі судді Колесник О.М.)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва, 3-тя особа: Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання протиправними та скасування розпорядження та наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні

ВСТАНОВИВ

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Дарницька РДА в місті Києві), Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (далі - Територіальний центр), у якому просила: визнати протиправними та скасувати розпорядження Дарницької РДА в місті Києві від 21 березня 2022 № 37-к та наказ Територіального центру від 21 березня 2022 року № 021/к/тр про її звільнення з посади директора Територіального центру, поновити її на цій посаді з 21 березня 2022 року та стягнути з Територіального центру середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 березня 2022 року до дня ухвалення судового рішення.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що з вересня 2015 року працювала на посаді директора Територіального центру.

Після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну та обстрілу міста Києва, 25 лютого 2022 року вона виїхала до міста Львова, а 06 березня 2022 року, у зв`язку з реальною загрозою життю та здоров`ю, виїхала до Франції.

Разом з тим, увесь цей час вона не припиняла виконувати свої посадові обов`язки та виконувала їх належним чином дистанційно, про що відповідач був обізнаний.

23 березня 2022 року через месенджер Viber вона отримала розпорядження Дарницької РДА в місті Києві від 21 березня 2022 року, а 28 квітня 2024 року - наказ Територіального центру від 21 березня 2022 року про її звільнення.

Вважає звільнення незаконним, так як ні розпорядження, ні наказ не містить правової підстави звільнення. В усному спілкуванні їй пояснили, що підставою звільнення стало те, що вона покинула межі України, що не є законним, оскільки вона виконувала свої посадові обов`язки дистанційно, а обов`язку повідомляти роботодавця про своє місцезнаходження не мала.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року в позові відмовлено.

Змінено наказ Територіального центру від 21 березня 2022 року № 021/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », доповнено його таким змістом: ОСОБА_1 - директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва звільнити з займаної посади 21 березня 2022 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причини.

Змінено розпорядження Дарницької РДА в місті Києві від 21 березня 2022 року № 37-к «Про звільнення ОСОБА_1 », доповнено його таким змістом: звільнити ОСОБА_1 з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва 21 березня 2022 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причини.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року скасовано і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що висновок суду апеляційної інстанції про сплив строку на звернення до суду є помилковим, з огляду на ту обставину , що в період звільнення позивача та подачею нею позову на усій території України діяв карантин, під час дії якого, відповідно до п. 1 Глави ХІХ «Прикінцеві положення», строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Також, Верховним Судом зазначено, що апеляційним судом безпідставно не було досліджено питання обґрунтованості позову.

В поданій 07 серпня 2023 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та перебрав на себе дискреційні функції роботодавця.

Основним аргументом для скасування розпорядження від 21 березня 2022 року про звільнення позивачки та відповідно наказу від 21 березня 2022 року вказано той факт, що зазначені документи не відповідають вимогам КЗпП України, оскільки не містять підстави звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП України.

Відсутність посилання на чітку норму КЗпП України, як підставу звільнення позивачки та обґрунтування вмотивованості прийнятого розпорядження, що відноситься до дискреційних повноважень і є виключною компетенцію Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації на прийняття такого розпорядження, не можна вважати достатнім, оскільки розпорядження, наслідком якого є звільнення позивачки, повинно бути насамперед об`єктивним та в повній мірі висвітлювати інформацію щодо правових підстав звільнення.

Суд першої інстанції самостійно визначив правову підставі звільнення позивачки на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин та змінив розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 № 37-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Невихід позивача на роботу та запровадження дистанційної роботи, внаслідок ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин, не може мати наслідком звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за підставою «прогул».

Крім того, хоча дистанційну роботу роботодавець належним чином не оформив, однак позивач її фактично виконувала та останній приймав це виконання, що підтверджується наданими переписками через месенджер VIBER .

Посилання суду першої інстанції на п.2-3 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 року №440 „Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану" про те, що робота державних службовців та працівників державного органу за межами України допускається лише у разі службового відрядження, оформленого в установленому порядку. У разі перебування державного службовця або працівника державного органу в робочий час в Україні поза межами робочого місця без рішення керівника державної служби, зазначеного в пункті 1 цієї постанови, або за кордоном, крім перебування у службовому відрядженні, оформленому в установленому порядку, до них може бути застосоване дисциплінарне стягнення відповідно до закону, є безпідставним, оскільки вказаний нормативний акту було прийнято 12.04.2022, тобто після видачі розпоряджень та наказу про звільнення позивачки (21.03.2022).

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення (cт. 58 Конституції України).

Також є безпідставним посилання суду першої інстанції на Розпорядження Київської міської військової адміністрації від 24.02.2022 року №447/3 «Про забезпечення мобілізації на території міста Києва», оскільки вказане розпорядження не стосується Терцентру , адже останній не є структурним підрозділом райдержадміністрації. Крім того, таке розпорядження не доводилося до відома позивачки.

В судовому засіданні апеляційного суду 17 червня 2025 року позивач та її представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача ТЦСП Литвин І.Ю., представник Дарницької РДА Осадча І.Ю. та представник третьої особи Вітренко А.П. заперечували проти задоволення скарги. Просили залишити рішення районного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін та третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 31.08.2015 року №250-к ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.71).

За змістом наказу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 2.09.2015 року №124-к з 3.09.2015 року ОСОБА_1 приступила до виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва з посадовим окладом згідно зі штатним розкладом (т.1, а.с.15).

Як наголошує ч.2, ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади, в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території Дарницького району м. Києва.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 31.12.2021 року №2813 було внесено зміни до Положення про Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.21).

За змістом п.п.2-3; п.п.7-8, п.1 нової редакції Положення Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва заснований на комунальній власності територіальної громади міста Києва та віднесений до сфери управління Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. Власником Територіального центру є територіальна громада міста Києва, від імені якого виступає Київська міська рада. Територіальний центр утворено для надання соціальних послуг громадян, які перебувають у складних життєвих обставинах і потребують сторонньої допомоги, за місцем проживання в умовах денного догляду. Діяльність Територіального центру має відповідати критеріям діяльності надавачів соціальних послуг (т.1, а.с.22, зворот. бік).

Пункти 9-10 нової редакції Положення наголошують, що Територіальний центр очолює директор, якого призначає на посаду і звільняє з посади голова Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації на конкурсній основі за контрактом в порядку, встановленому діючим законодавством (т.1, а.с.23, зворот. бік - 24).

Як зазначила ОСОБА_1 у своїй позовній заяві і підтвердила її представник ОСОБА_4 , позивачка з 25.02.2022 року на роботу не з`являлась, спочатку з родиною виїхала до м. Львова, а 06 березня 2022 року виїхала до Франції.

Як встановлено судом першої інстанції, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі, як керівника Територіального центру, яка припинила виконання своїх службових обов`язків та виїхала за межі України, враховуючи службову записку начальника управління соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_5 від 14.03.2022 року №01/838 (т.1, а.с.75), розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 14.03.2022 року №34-к «Про тимчасове виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва» тимчасове виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва покладено на ОСОБА_6 , заступника начальника управління соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації без вивільнення її від виконання своїх обов`язків (т.1, а.с.74).

Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 1.03.2022 року №019 к/тр «Про запровадження дистанційної роботи» ОСОБА_1 запровадила для себе і для інших 62 працівників Територіального центру умови дистанційної роботи з 1.03.2022 року (т.1, а.с.80-82; 110-112). На даному документі міститься штамп «Підписано кваліфікованим електронним підписом». Згідно інформації про електронні підписи (ЕП) вказаний наказ підписано ОСОБА_1 15.03.2022 року о 14:12:47 (т.1, а.с.83).

Крім того, судові надано аналогічний наказ Територіального центру про запровадження дистанційної роботи, але вже з підписом директора ОСОБА_1 (т.1, а.с.150-152), в якому не зазначено ім`я позивача як посадової особи, яка має право працювати дистанційно.

Суд першої інстанції встановив, що позивач видала наказ про свою дистанційну роботу, не маючи на це повноважень, оскільки згідно ч.11, ст.60-2 КЗпП України дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі, тобто в даному випадку роботодавцем є Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, оскільки саме на неї покладено управління комунальною власністю територіальної громади Дарницького району міста Києва.

Враховуючи лист погодження Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.03.2022 року №051-1643-006 (т.1, а.с.73), розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 року №37-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено 21.03.2022 року з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.29; 72).

Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 21.03.2022 року №021/к/тр ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва (т.1, а.с.30).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 24.02.2022 року по 21.03.2022 року, уповноваженим органом не приймалось рішення про можливість виконання позивачем її посадових обов`язків дистанційно, роботодавець змушений був призначити виконувати обов`язки позивача іншого працівника , який приступив до виконання таких обов`язків 14 березня 2022 року, а тому суд вважав звільнення позивача законним та правомірним.

При цьому суд встановив, що оскільки роботодавець не зазначив правову кваліфікацію підстави звільнення, то така кваліфікація була здійснена судом і суд встановив, що обставини за яких була звільнена позивач підпадають під п.4 ст. 40 КЗпП України «прогул».

Суд встановив, що відсутність позивача на роботі з 25 лютого 2022 року по 21 березня 2022 року не можна визнати відсутністю з поважних причин, оскільки роботодавець не надав згоди позивачу на виконання обов`язків дистанційно і її обов`язки з 14 березня були покладені на іншу особу, яка перебувала в м. Києві.

Суд встановив, що розпорядження та наказ про звільнення позивача були прийняті повноважним органом, без порушення вимог Закону, а тому відсутні підстави для скасування розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 року №37-к та наказу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 21.03.2022 року №021/к/тр.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи встановила, що вищенаведені обставини, щодо законності звільнення позивача та відсутності підстав для поновлення її на роботі є доведеними, а висновки районного суду з цього приводу відповідають, як встановленим обставинам так і вимогам Закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтями 139, 147 КЗпП України визначено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За порушення трудової дисципліни до працівника можуть бути застосовані один з таких заходів стягнення, як догана або звільнення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України).

Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва від 21.03.2022 року №021/к/тр ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва . В наказі зазначено, як підстави звільнення: лист погодження Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 березня 2022 року №051-1643-006 та розпорядження Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 21.03.2022 року №37-к (т.1, а.с.30).

Відповідно до розпорядження від 21.03.2022 року, ОСОБА_1 звільнено з урахуванням статей 6, 39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Кодексу законів про працю України, рішення Київського міського голови від 18 березня 2022 року № 001-01-27 «Щодо переведення господарства м. Києва з мирного на воєнний стан», враховуючи розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 14 березня 2022 року № 34-к «Про тимчасове виконання обов`язків директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького району міста Києва» та листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14 березня 2022 року № 91-6138/0/15-22.

Відповідно до розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 14 березня 2022 року № 34-к, (яке також зазначено, як підстава звільнення) «у тому числі, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 , яка перестала виконувати службові обов`язки директора Територіального центру соціального обслуговування Дарницького району міста Києва та виїхала без будь якого повідомлення за межі України, обов`язки директора ТЦСО тимчасово покладено на ОСОБА_6 .

Відповідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14 березня 2022 року № 91-6138/0/15-22 ОСОБА_1 - працівник, яка перетнула державний кордон України, лінії розмежування з тимчасовими окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим та не повернулась станом на 14 березня 2022 року.

Такі обставини не заперечує і сама позивачка, вказуючи у позовній заяві, що 25 лютого 2022 року вона виїхала з м. Києва та до 6 березня 2022 року разом з членами своєї родини проживали у Львові, після чого було прийнято рішення виїхати з України до Франції, де позивач перебувала і станом на 21 березня 2022 року, оскільки розпорядження про звільнення отримала в електронній формі.

Надаючи оцінку, двом розпорядженням та листам, а також службовій записці начальника відділу управління персоналом КМДА ОСОБА_5 про виробничу необхідність покладення обов`язків директора ТЦСО на іншу особу, через не виконання таких обов`язків позивачем, суд першої інстанції вірно кваліфікував правові підстави звільнення позивача як «прогул»

В п.24 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою законом прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Законодавством не визначено перелік поважних причин відсутності на роботі, тому, вирішуючи це питання щодо працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази із числа передбачених ЦПК України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника. Причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я (постанови Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №235/5659/20, від 11 березня 2020 року у справі №459/2618/17, від 27 серпня 2020 року у справі №161/14225/19, від 19 вересня 2023 року у справі №760/22937/20).

Свою відсутність на робочому місці позивач пояснює перебуванням за межами України з поважних причин, адже вимушено виїхала закордон у зв`язку із наявною загрозою для її життя та здоров`я, яка пов`язана з військовою агресією проти України.

Разом з цим, як підтверджувала сама позивач, Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Дарницького районну міста Києва продовжував свою роботу та брав активну участь у підтримці населення, яке постраждало в тому числі від воєнних дій рф. Тобто, окремі працівники центру - підпорядковані позивачу виконували свої обов`язки в м. Києві надаючи соціальну підтримку своїм підлеглим.

Погоджуючись з висновком суду, щодо правомірності звільнення позивача, через відсутність її на роботі без поважних причин в тому числі і після 14 березня 2022 року до отримання погодження на звільнення 18 березня 2022 року, апеляційний суд враховує те, що роботодавець в особі голови РДА, чи іншої уповноваженої особи не надавав дозволу та не видавав відповідного наказу чи розпорядження про можливість виконання обов`язків директора ТЦСО дистанційно, цієї обставини позивач не заперечує. Не заперечує позивач і того, що в неї були відсутні повноваження на видачу наказу, щодо неї самої про її дистанційну роботу.

Позиція позивача ґрунтується на тому, що вона вважає, що вона могла та виконувала свої обов`язки дистанційно.

Разом з тим, як мінімум з 14 березня 2022 року , коли позивачу зателефонували і запропонували звільнитись за власним бажанням, остання вже розуміла і була повідомлена, що згоди на виконання нею дистанційної роботи немає і відповідно має бути призначена інша людина для виконання її обов`язків в м. Києві.

Позивачка на власний розсуд, надаючи перевагу перебувати в іншій безпечній країні прийняла рішення не повертатись до Києва з 14 березня по дату її звільнення і відповідно повідомила, що звільнятись за власним бажанням не буде, так як виконує свої обов`язки дистанційно.

Така поведінка позивача свідчить про те, що вона усвідомлюючи відмову їй в роботі дистанційно, в подальшому не з`являлась на роботу без поважних причин.

Посилання позивача на те, що вона виконувала свої посадові обов`язки дистанційно і таке виконання приймалось роботодавцем суд відхиляє, так як надані позивачем роздруковані копії електронної переписки через соціальні мережі не містять даних про виконання роботи саме з 14 березня 2022 року. Крім того, суд вважає, що відмовлено позивачу в дистанційній роботі було правомірно, з огляду на те, яку посаду вона займала, та функції ТЦСО, який мав під час війни забезпечити підтримку інвалідів-самої незахищеної категорії населення.

До обов`язків позивача відповідно до її посадової інструкції входило: координація роботи соціальних робітників, відповідно виконання обов`язків керівником дистанційно, Дарницька РДА визнала неможливою, оскільки самі соціальні робітники мали бути в м. Києві, щоб забезпечувати і доставку їжі і за необхідності евакуацію і т.п.

З огляду на те, що позивач займала керівну посаду, рівень її відповідальності за ввірену їй установу значно вищий і відповідно було б неправильним дозволити керівнику керувати, організовувати та контролювати таку роботу з за кордону з безпечного місця. З 14 березня 2022 року посадові обов`язки керівника вже виконувались іншою особою, яка була призначена РДА для забезпечення роботи територіального центру. Доводи позивача про те, що не було скарг і відповідно її відсутність не впливала на роботу центру є лише її припущенням . Лише роботодавець мав право і в даному випадку вірно визначився, що керівник Територіального центру соціального обслуговування має бути саме в м. Києві де потребували соціальної допомоги особи, що перебували на обліку в центрі. Роботодавець вірно спочатку тимчасово призначив іншу особу виконувати обов`язки позивача. Проте коли позивач повідомила про своє не бажання звільнятись за власним бажанням та виконувати свої обов`язки в м. Києві, роботодавець прийняв правомірне рішення про звільнення.

За вищенаведених мотивів, та з огляду на посаду, яку займала позивач, апеляційний суд не застосовує до даних правовідносин Постанову Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23 в якій вказано, що « відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовим вторгненням російської федерації на територію України не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини, оскільки суд врахував і територіальне знаходження робочого місця і час, коли була звільнена позивач. Обставини даної справи є відмінними від справи в якій такий висновок зроблено.

Суд першої інстанції, вірно застосував норми права при аналізі поведінки та доводів позивача, щодо її дистанційної роботи.

Відповідно до ст. 602 КЗпП, на час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру дистанційна робота може запроваджуватися наказом (розпорядженням) роботодавця без обов`язкового укладення трудового договору про дистанційну роботу в письмовій формі. З таким наказом (розпорядженням) працівник ознайомлюється протягом двох днів з дня його прийняття, але до запровадження дистанційної роботи. У такому разі норми частини третьої статті 32 цього Кодексу не застосовуються.

Однак ОСОБА_1 звернулась з заявою до тимчасово виконувача обов`язків голови Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації Калашнику М. про надання їй права виконання обов`язків в дистанційному форматі тільки 15 березня 2025 року (том 1, а.с. 27), в той же день, коли, згідно з скрін-копіями листування, наданими позивачем, останній запропонували звільнення за власним бажанням.

У вказаній заяві зазначено, що ОСОБА_1 , як директор ТЦ, запровадила дистанційну роботу ряду працівників наказом від 01.03.2022 року № 019 к/тр. Відповідно до додатку до вказаного наказу, до списку працівників ТЦ, для яких запроваджуються умови дистанційної роботи включена і сама ОСОБА_1 (том 1, а.с. 80-81).

Однак ОСОБА_1 не могла не усвідомлювати, що у відповідності до ст. 602 КЗпП, її дистанційна робота могла бути запроваджена лише розпорядженням керівника райдержадміністрації. Незважаючи на зазначене, позивач 6 березня 2025 року прийняла рішення переїзду до Франції, не погодивши зазначене з роботодавцем.

Враховуючи наведене, за умови функціонування ТЦСО, а також наявності в останнього потреби в директорі, роботодавець не зобов`язаний був переводити позивача на дистанційну роботу лише за одностороннім бажанням працівника, про яке заявлено було лише після того як відповідачем заявлено позивачу факт її фактичної відсутності в межах України, а відповідно і невиконання своїх службових обов`язків, тим паче враховуючи, що в період відсутності перебування позивача в Україні, інші працівники ТЦ та РДА, які продовжили виконувати свої посадові обов`язки в умовах дії воєнного стану, перебували в тих же умовах, в яких позивач вимагала дистанційної роботи.

Доводи позивача про те, що на підтвердження прогулу роботодавцем не складались акти про її відсутність на роботі, тобто порушений порядок звільнення, апеляційний суд також не приймає, оскільки в даній справі відсутність позивача на роботі підтверджена іншими доказами, яким суд дав належну оцінку та така відсутність не заперечувалась самою позивачкою. Не відібрання пояснень у відсутнього працівника, також за обставинами даної справи не має правового значення, з огляду на те, що сама позивач в позові зазначає, що на час звільнення вона перебувала за межами України, та 14.03.2022 року повідомила роботодавцю, що звільнятись не буди, оскільки виконує свої посадові обов`язки дистанційно.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, щодо відсутності підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі.

Щодо зміни районним судом наказу та розпорядження про звільнення.

Суд першої інстанції зауважив, що оскільки оскаржувані наказ та розпорядження не містять підстав та правової кваліфікації звільнення позивача, що не є підставою для їх скасування і поновлення ОСОБА_1 на роботі, тому суд вважав необхідним привести їх у відповідність з чинним законодавством про працю, зазначивши в них, що ОСОБА_1 звільнена з займаної посади 21 березня 2022 року на підставі п.4, ч.1, ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причини, що знайшло своє повне підтвердження у судовому засіданні.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на таке.

Як вже зазначалось вище розпорядження та наказ про звільнення позивача з урахуванням змісту документів на які мало місце посилання як на підставу звільнення , містили виклад обставин з якими роботодавець пов`язував підставу звільнення,- «відсутність на роботі, без згоди роботодавця» .

Пунктом 18постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»судам роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Отже, суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.

Відповідно до частини третьоїстатті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Проте, за обставинами даної справи суд вірно встановив, що обставини, з якими роботодавець пов`язував звільнення позивача, свідчили саме про звільнення останньої за прогул, а відповідно були відсутні підстави змінювати формулювання. Апеляційний суд враховує, що в даній справі не заявлялись вимоги позивачем про зміну формулювання причин звільнення , а тому погоджується з доводами апеляційної скарги, що внесення змін до наказу та розпорядження, застосоване судом в даній справі є виходом за межі позовних вимог, що є порушенням ч.1 ст.13 ЦПК України та підставою для скасування рішення районного суду в цій частині.

Апеляційний суд також погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково керувався п.2-3 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 року №440 „Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану" при ухваленні рішення, оскільки така Постанова була прийнята після видачі розпоряджень та наказу про звільнення позивачці.

Враховуючи, що посилання на такий нормативний акт не призвів до неправильного вирішення справи по суті спору, воно може бути виправлене шляхом його виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Щодо висновку суду про відмову в задоволенні позову також у зв`язку з пропуском строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Як вже вказувалося вище, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, а також у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, фактично як додаткової підстави для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, законодавцем, з огляду на зміст ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність може застосовуватися лише виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Тобто, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в силу ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині відмови в задоволені вимог про визнання незаконними та скасування наказу та розпорядження про звільнення, а також поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення районного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення.

З огляду на те, що за результатами апеляційного перегляду, рішення суду про відмову в задоволенні вимог про поновлення на роботі залишається без змін, відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодовувати позивачу понесені нею судові витрати.

Керуючись статтями 367, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року в частині зміни наказу Територіального центру від 21 березня 2022 року № 021/к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » та розпорядження Дарницької РДА в місті Києві від 21 березня 2022 року № 37-к «Про звільнення ОСОБА_1 » - скасувати.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на п.2-3 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.04.2022 року №440 «Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період воєнного стану» тависновок про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.(з 24.06.2025 року)

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова