ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5629/25 Справа № 182/2027/24 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крихта Алла Анатоліївна, на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2025 року у складі судді Рунчевої О.В. у цивільній справі № 182/2027/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет розірвання шлюбу, укладеного між ними у квітні 1999 року, в якому сторони мають двох дітей. Однак, шлюбні стосунки між сторонами припинено, подружжя проживає окремо та спільне господарство не ведуть, з підстав розбіжностей характерів та різних поглядів на сімейне життя, права та обов`язки подружжя. На цьому тлі в сім`ї виникали конфлікти та суперечки, через що між подружжям було втрачено почуття любові та поваги один до одного. За таких обставин позивач вважає подальше збереження шлюбу недоцільним, таке збереження шлюбу, що носить формальний характер, суперечить її волі та інтересам, що є підставою для його розірвання. Також позивач заперечує проти надання сторонам строку на примирення (а.с.2,3).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб, зареєстрований 24 квітня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис №186 - розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_3 », ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_3 » (а.с. 67-69).

Рішення суду мотивовано тим, що за клопотанням представника відповідача сторонам було надавався строк для примирення у три місяці, однак, відносини врегулювати не вдалось. Позивач категорично заперечувала проти примирення та зазначала, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, тоді як шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Розірвання шлюбу між сторонами засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків, а збереження шлюбу подружжя ОСОБА_3 можливе лише на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, що є моральною основою шлюбу. Однак, судом встановлено, що позивачка втратила ці почуття та не має наміру зберігати шлюб з відповідачем і заперечує проти надання строку для примирення.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Крихту А.А. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин, які виникли на 2021 рік та відбуваються станом на сьогодні. Так, відповідач наголошує, що позивач безпідставно звернулась з цим позовом до суду, керуючись лише своїми емоціями. У зв`язку із збройною агресією росії на Україну та введенням військового стану на усій території України позивач у травні 2022 року виїхала з дітьми до Німеччини, а у серпні 2022 року відповідач приїхав до них, де вони проживали однією сім`єю. Однак, 28 липня 2023 року позивач разом із молодшою донькою повернулись до України тимчасово для вирішення побутових питань та мали повернутись до Німеччини, що так і не трапилось. Жодних конфліктів та сварок між ними на час сумісного перебування не було, причини неповернення позивача до Німеччини відповідачеві не відомі. Старший син, який є повнолітнім, залишився проживати разом із відповідачем у Німеччині, який досі вважає, що мати виїхала до України тимчасово. Відповідач вважає, що між ним та дружиною залишились не вирішеними питання щодо утримання дітей, майнові питання, а подання позову продиктовано емоційними переживаннями позивача щодо зміни місця проживання в іншій країні. При цьому скаржник наголошує що суд першої інстанції не надавав достатньо часу сторонам на примирення, адже він просив застосувати максимальний строк, тобто у шість місяців, натомість, суд першої інстанції не звернув увагу на фактичні обставини та застосував надання строку у три місяці, що позбавило можливості врегулювати питання з позивачем, враховуючи перебування їх у різних країнах в цей час (а.с. 83,84).

Позивач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, через свого представника адвоката Авраменка А.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила про законність, обґрунтованість та справедливість рішення суду першої інстанції. Зазначила, що стосунки між нею та відповідачем погіршились ще на початку 2021 року після його зради їй, свідком якої вона стала. Це було початком втрати з її боку почуття любові та поваги до нього, що стало потім підставою для повідомлення чоловіка про розлучення. На таке повідомлення він відреагував дуже агресивно, розкидав та розбивав речі, зняв свій одяг та на подвір`ї спалив його, після чого позивач була змушена викликати швидку медичну допомогу. Після госпіталізації ОСОБА_1 він з 01 лютого 2021 року по 02 квітня 2021 року перебував у психіатричній лікарні з певним встановленим діагнозом. В процесі лікування з`ясувалось, що ОСОБА_1 після проходження військової служби півроку провів у Львівській психіатричній лікарні з таким самим діагнозом, про що позивач не була обізнана. Однак, після лікування позивач забрала чоловіка додому та влаштувала йому всебічне піклування, дотримання настанов лікарів, однак, згодом чоловік припинив вживати ліки та його психічний стан повернувся з початком повномасштабного вторгнення на територію України російських військ до попереднього стану. В той час позивач виїхала з дітьми за кордон, куди згодом приїхав і чоловік, але він був іншою людиною, якого вона боялась, хоча сварки і не влаштовувала. Щоб не наражати неповнолітню доньку на небезпеку позивач знову приїхала до України, дитина повернулась до української школи та продовжила навчання.

Крім того у серпні 2024 року ОСОБА_1 приїхав до них із донькою до м. Львів, де проживають позивач та дитина, та влаштував скандал, ображаючи і погрожуючи їй, що забере доньку із собою, на що дитина втратила свідомість від переляку, а позивач отримала сильний емоційний стрес. Це стало підставою для виклику поліції, якою констатовано, що дії відповідача підпадають під адміністративну відповідальність, передбачену ст. 173-2 КУпАП, однак, у зв`язку з тим, що відповідача знайти не вдалось, у разі встановлення його місцезнаходження особу буде опитано та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинок, скоєний ним 27 серпня 2024 року.

За таких обставин позивач наголошує, що ніякий строк на примирення вже не буде мати сенсу, адже вона не хоче зберігати шлюб, який, наразі, носить лише формальний характер. Крім того наголосила, що за три місяці, які суд першої інстанції надав їм на примирення, відповідачем не було здійснено жодного заходу, направленого на таке примирення. Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись і на те, що вона понесла витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції, розмір яких, у відповідності до акту наданих послуг адвокатом, становить 6000 грн, які позивач просить стягнути на свою користь з відповідача.

У травні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Крихту А.А. подав клопотання про зменшення заявленої позивачем суми судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність з предметом спору (розірвання шлюбу) та відсутністю складності у написанні відзиву на апеляційну скаргу без вивчення судової практики Верховного Суду.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, а клопотання представника відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу задовольнити частково з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, а подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить її інтересам, що має істотне значення, оскільки примушування жінки або чоловіка до шлюбу не допускається, застосувавши при цьому ст. 105,110,112,114,115 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 24 квітня 1999 року між громадянином України ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_4 був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, актовий запис за №186 (а.с.4).

У шлюбі у подружжя народились діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).

Через розбіжність характерів та різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства, шлюбні стосунки між сторонами припинено. Подружжя проживає окремо, спільне господарство не ведуть, а тому шлюб носить формальний характер. Між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного, кожен з них живе своїм окремим життям та власними інтересами, втрачено всі духовні та фізичні зв`язки.

За клопотанням представника відповідача ОСОБА_7 сторонам було надано строк для примирення - три місяці. Однак відносини врегулювати не вдалось, позивач категорично заперечує проти примирення, та зазначає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам.

З`ясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції врахував інтереси сторін, відсутність почуття поваги та любові між подружжям, що породжує різні погляди на життя та негативно відображається на сумісному проживанні разом із неповнолітньою дитиною, враховуючи повне та категоричне заперечення позивача на збереження цього шлюбу. Подальше формальне існування шлюбу між сторонами суперечило б їх правам та інтересам.

З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.

Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ч. 1ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Статтею 25 СК України визначено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося та припинено. Подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, що скаржником не спростовано.

Доводи скаржника про те, що такий крок позивача, як подання позову про розірвання шлюбу, є емоційним та тимчасовим, колегія суддів не приймає до уваги, адже позивач у повній мірі обґрунтувала підстави розірвання шлюбу, з яких вона дійшла такого рішення, та довела належними і допустимими доказами неможливість сумісного проживання разом з відповідачем, враховуючи його психічну нестабільність, встановлену лікарями, що загрожує як їй особисто, так і їх неповнолітній доньці.

Син подружжя на сьогодні є повнолітньою особою, тому має право самостійно від батьків вирішувати з ким та де він хоче проживати.

Також колегія суддів не знайшла підтвердження доводам скаржника про те, що суд першої інстанції надав малий строк для примирення, що унеможливило з`ясування питань з позивачем, яка перебувала за кордоном в той час, оскільки скаржником не надавалось доказів ані суду першої інстанції, ані при розгляді його апеляційної скарги на предмет здійснення будь-яких заходів, направлених на таке примирення між ними.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Частиною 2 ст.112 СК України унормовано, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи та дійшов цілком правомірного висновку про задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, чого скаржником не спростовано.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні вимог та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Разом з цим належить розглянути клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на надання адвокатом правничої допомоги, які оцінено у 6000 грн.

Так, колегією суддів встановлено, що на підставі договору про надання правової допомоги від 10 вересня 2024 року між АО Аделекс та ОСОБА_2 укладено договір, яким надавач послуг бере на себе зобов`язання здійснити захист, представництво чи надати інші види правової допомоги ОСОБА_2 .

Відповідно до Акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 06 травня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 10 вересня 2024 року визначено детальний опис робіт у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, де визначено ознайомлення з апеляційною скаргою з витратою адвокатом 1 години, що вартує 1500 грн, та написання відзиву на апеляційну скаргу у цій справі з витратою адвокатом 3,30 год, що вартує 4500 грн.

Колегія суддів вважає, що є підстави для зменшення визначеної суми витрат, як про це зазначає відповідач у своєму клопотання.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи і фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів, враховуючи вищенаведене, вважає, що спір між сторонами виник на предмет розірвання шлюбу, що є справою не значної складності та не потребує багато часу виявлення, вивчення та збирання судової практики за для здійснення захисту прав позивача у даній справі. Також колегія суддів наголошує, що визначення адвокатським об`єднанням в Акті від 06 травня 2025 року вартості кожної х наданих послуг (проведення робіт) є неспівмірним з предметом спору та витратою дійсного часу для ознайомлення з матеріалами справи та написання відзиву на апеляційну скаргу, тому належить дійти висновку про зменшення заявленого розміру таких витрат, зменшивши його з 6000 грн до 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 133-141, 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Крихта Алла Анатоліївна залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 червня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна