КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1440/24 Головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган Марина Анатоліївна, Дванадцята київська державна нотаріальна контора, про скасування медичної довідки про проходження обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів шляхом визнання її недійсною,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 пред`явила в суді позов до Київської міської неврологічної лікарні № 2, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько - ОСОБА_3 у віці 86 років склав заповіт. В останні роки у нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. На день посвідчення заповіту на користь ОСОБА_2 у батька спостерігався процес психічного розладу, що зможуть підтвердити сусіди покійного, родичі та близькі друзі родини. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Позивачка, маючи сумніви, що заповіт від 09 листопада 2012 року був складений батьком в ясному розумі та із розумінням значення своїх дій, звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., Дванадцята державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

В рамках цивільної справи № 752/11484/19-ц ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року витребувано належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій додатком була наявна оспорювана медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 ААГ № 080294 від 09 листопада 2012 року, видана Київським міським психоневрологічним диспансером № 2 (Філія № 1). Наразі Київський міський психоневрологічний диспансер № 2 розформовано та приєднано до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. Після отримання вищевказаної довідки приватним нотаріусом Заган М.А. було посвідчено складений ОСОБА_3 заповіт від 09 листопада 2012 року.

У позивачки наявні обґрунтовані сумніви, що зміст складеного заповіту дійсно відповідав внутрішній волі її батька, а також, що ОСОБА_3 проявляв волевиявлення щодо укладення даного заповіту. Спадкодавець був літньою людиною, яка мала ряд захворювань, що перешкоджало йому самостійно розібратися щодо укладеного правочину, усвідомлювати значення своїх дій та надавати явно виражену згоду на укладення правочину.

Позивачка вважає, що оспорювана медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 АГГ № 080294 від 09 листопада 2012 року, видана лікарем-психіатром Психоневрологічного диспансеру № 2 (Філія № 1) - Куриляк О.І. , оформлена неналежним чином. В той же час, вона також не погоджуються з викладеним у медичній довідці висновком щодо психологічного стану заповідача, а тому бажає визнати її недійсною в судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2000 року № 1465, якою затверджено Порядок проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів, термін дії медичної довідки, яка оспорюється позивачкою сплив, ще до подання вказаної позовної заяви і, як вказав представник позивачки у своїх поясненнях, видача оспорюваної медичної довідки для укладення заповіту нормативно-правовими актами не передбачено. Відтак, визнання недійсною медичної довідки не призведе до жодного правового наслідку. Крім того, зазначена медична довідка стосується батька позивачки - ОСОБА_3 , а не самої ОСОБА_1 , яка всупереч положенню частини першої статті 81 ЦПК України не надала належні, достовірні та допустимі докази порушення її прав, які мають бути захищені судом.

В апеляційній скарзі позивачка в особі представника - адвоката Шаповалова А.М. просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанціїобставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги в цілому є аналогічними змісту позовної заяви.

Додатково позивачка зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_5 та її пояснення, з яких вбачалось, що ОСОБА_3 на час складання заповіту проживав постійно у м. Глухові, а його паспорт зберігався у ОСОБА_1 , що виключало можливість складати і посвідчувати заповіт у м. Києві.

Наголошує, що медична довідка від 09 листопада 2012 року оформлена неналежним чином, а саме в ній не вказано код ЄДРПОУ медичного закладу, в якому було проведено огляд, а вона не містить повного зазначення дати народження ОСОБА_3 . При проведення огляду лікарем-психіатром Куриляк О.І. не було детально проаналізовано психологічний стан ОСОБА_3 , оскільки він був ветераном Другої світової війни і мав ряд захворювань, що перешкоджали йому усвідомлювати значення своїх дій. Під час проведення огляду ОСОБА_3 та складання оспорюваної довідки не було дотримано положень Інструкції про проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 2002 року № 12.

Позивачка також не погоджується із діями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заган М.А. щодо направлення ОСОБА_3 до психіатричного медичного закладу для проходження медичного огляду.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив її клопотання про витребування у відповідача ряду документів, які підтверджують повноваження та спеціалізацію лікаря, який проводив огляд ОСОБА_3 , та низку інших доказів щодо того, хто з лікарів перебував на зміні, коли було розформовано Київський міський психоневрологічний диспансер № 2 та приєднано його до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. З даного вбачається, що суд не врахував зміст та обсяг заявлених вимог, з метою об`єктивного розгляду не вжив заходів та не задовольнив клопотання позивача щодо витребування доказів.

Звертає увагу суду, що 24 вересня 2024 року представником позивачки було подано шляхом завантаження в ЄСІТС «Електронний суд» заяву про зміну предмету позову. Дана заява була розглянута та задоволена в судовому засіданні 22 жовтня 2024 року, проте відповідна ухвала відсутня в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У відзиві на апеляційну скаргу представник третьої особи ОСОБА_2 - адвокат Гаврик А.В. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивачки є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема зазначає, предметом позову у цій справі є оскарження медичної довідки від 09 листопада 2012 року, яка видана ОСОБА_3 і якою встановлено: « ОСОБА_3 1926 р. н. на обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався».

Існування даної медичної довідки впливало виключно на права покійного ОСОБА_3 , а саме на право на недоторканність приватного життя, що включає право на захист психічного здоров`я, а факти, що в ній встановлені, ніяким чином не впливають на права позивачки, у тому числі і на право на спадщину або на оскарження заповіту.

Реалізуючи своє право на оскарження заповіту ОСОБА_3 від 09 листопада 2012 року, позивачка звернулася до Печерського районного суду м. Києва. Однією з підстав для визнання заповіту недійсним ОСОБА_1 вказала те, що заповіт був підписаний ОСОБА_3 у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, тобто заповіт не відповідав дійсній волі спадкодавця.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у справі № 752/11484/19-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року, у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним відмовлено з підстав того, що при його складанні було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріусом Заган М.А., а ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт ОСОБА_3 був підписаний у стані, коли він не розумів наслідків складення та підписання такого документу.

Позивачкою не зазначено, яким чином медична довідка, яка була видана ОСОБА_3 щодо стану його психологічного здоров`я, порушує її права. Водночас відсутність порушеного права позивачки є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Більш того, медична довідка від 09 листопада 2012 року вже давно припинила діяти і визнання її недійсною не призведе до жодного правового наслідку.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Турій А.І. та представник третьої особи - адвокат Гаврик А.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.

Представник позивачки - адвокат Шаповалов А.М. надіслав до апеляційного суду заяву про розгляд справи без участі скаржниці та її представника.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А. та Дванадцята київська державна нотаріальна контора явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України також не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).

09 листопада 2012 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. за № 1879 (а.с. 18 зв.).

09 листопада 2012 року Київським міським психологічним диспансером № 2 видано медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 ААГ № 080294 щодо ОСОБА_3 (а.с. 18).

Після отримання вищевказаної довідки, приватним нотаріусом Заган М.А. посвідчено заповіт від 09 листопада 2012 року, який був складений спадкодавцем на користь ОСОБА_2 .

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., Дванадцята державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним (а.с. 19).

Однією з підстав для визнання заповіту недійсним позивачка вказала те, що він був підписаний ОСОБА_3 у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, заповіт не відповідав дійсній волі спадкодавця.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року у справі № 752/11484/19-ц у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з підстав того, що при складанні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А., а ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт ОСОБА_3 був підписаний у стані, коли він не розумів наслідків складення та підписання такого документу (а.с. 162-167).

Вищевказане рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2024 року було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року та постановою Верховного Суду від 28 травня 2025 року.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

Згідно із положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом та під час розгляду справи не вказала, на захист якого права вона пред`явила позов і яким чином визнання недійсною медичної довідки, яка була видана її батькові - ОСОБА_3 про те, що він не перебуває на психіатричному обліку і за медичною допомогою не звертався, відновить її порушене право.

Із змісту позовних вимог вбачається, що позивачка фактично не погоджується із дійсністю (правомірністю) заповіту, який був складений її батьком - ОСОБА_3 , однак своє право на оскарження заповіту вона вже реалізувала, пред`явивши відповідний позов, в якому їй було відмовлено (справа № 752/11484/19-ц).

При розгляді цієї справи суд також дослідив в якості доказу медичну довідку Психоневрологічного диспансеру № 2 (філія № 2) від 09 листопада 2012 року № 45585, серія 10 ААГ № 080294. Згідно вказаної довідки вбачається, що за результатами огляду 09 листопада 2012 рокувстановлено, що ОСОБА_3 , 1926 року народження, на обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався.

Отже, оспорювана в цій справі довідка була доказом у справі № 752/11484/19-ц і саме при розгляді тієї справи ОСОБА_1 мала заперечувати щодо належності і допустимості цього доказу.

Зі змісту судових рішень у справі № 752/11484/19-ц вбачається, що ОСОБА_1 дійсно заперечувала проти визнання довідки належним і допустимим доказом у справі.

Проте, Верховний Суд у своїй постанові від 28 травня 2025 року у справі № 752/11484/19-ц зазначив, що посилання позивачки на те, що вказана довідка не є належним та допустимим доказом у справі на підтвердження обставин повної цивільної дієздатності заповідача, - висновків судів не спростовують. Отримання вказаної довідки не є обов`язковим для складання заповіту, однак було реалізовано ОСОБА_3 за його згодою, що не суперечить положенням цивільного законодавства. При цьому відсутність вказаного документу жодним чином не спростовує його змісту, зокрема наявності у ОСОБА_3 цивільної дієздатності для складання заповіту, оскільки доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять.

Утім, ОСОБА_1 дане судове провадження використовує для того, щоб визнати недійсним (скасувати) досліджений судом доказ в іншій справі, а не на захист свого порушеного права, що суперечить принципам цивільного судочинства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 зазначено, що ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у іншій справі.

Відповідно до вимог статей 13, 43, 49, 175 ЦПК України особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку провідсутність порушеного права позивачки з боку відповідача та невідповідність обраного нею способу його захисту способам, визначеним законодавством, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

У силу положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України місцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 березня 2025 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат позивачки не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній