справа № 208/8744/23
провадження № 2/208/48/25
РІШЕННЯ

Іменем України

05 червня 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського в складі: Головуючого, судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання Шабельник Р.М., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на будинок та на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності на частку майна,

в с т а н о в и в:

І.Стислий виклад позиції позивача та відповідача.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

У своїй позовній заяві позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м.; визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м.; судові витрати покласти на відповідача.

У своєму позові посилався на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 18 серпня 2012 року із відповідачем ОСОБА_3 , однак сімейне життя не склалося та 12 серпня 2022 року шлюб був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 14 вересня 2022 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_4 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 . Так, 14 квітня 2020 року в період шлюбу в інтересах сім`ї нею з відповідачем був придбаний у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений державним нотаріусом Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., за № 2-276. Оскільки подальше спільне проживання з відповідачем після розірвання шлюбу стало неможливим, найбільш доцільним є поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Між сторонами не було досягнуто згоди про вирішення спору у добровільному порядку, тому звернулась до суду та зазначає, що спірний житловий будинок набутий за час шлюбу з відповідачем, а тому у відповідності до законодавства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Вважає, що порядок поділу спільного нерухомого майна є визнання права власності на нього у рівних частках буде найбільшим доцільним для обох сторін.

Зазначає, що оскільки житловий будинок був придбаний в період шлюбу відповідачем та всі документи на будинок знаходяться у нього, тому вона позбавлена можливості зробити оцінку майна.

ІІ. Стислий виклад позиції позивача та відповідача за зустрічним позовом.

У своєму позові позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на 2/3 частини будинку та права особистої власності на 2/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати спільною сумісною власністю частини будинку та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 права власності на частину спільної сумісної власності від 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину спільної сумісної власності від 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

В позові посилався на те, що сторони з 18 серпня 2012 року по 12 серпня 2022 року знаходились у шлюбі, але рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12 серпня 2022 року шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яку удочерив після укладення шлюбу.

До укладання з відповідачем шлюбу він проживав у квартирі АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної особистої власності на підставі договору купівлі-продажу. В своїх інтересах та в інтересах спільної доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , він здійснив продаж своєї квартири АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної особистої власності та купив будинок площею 65,7 кв.м.. на земельній ділянці площею 0,0603 га. за адресою: АДРЕСА_1 . Укладання договору купівлі-продажу здійснювалось особисто ним, без присутності відповідача за зустрічним позовом. Належну йому квартиру він продав за 75 100 грн. на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кір`як С.А., реєстрований номер 510.

Зазначив, що він придбав собі у власність будинок АДРЕСА_1 за 110538,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 квітня 2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г.. реєстрований номер 2-276, та одночасно був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0603 га під будинком за 9390,00 грн. посвідченого Приватним нотаріусом Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., реєстрований номер 2-277.

Будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0603 га під будинком він придбав у приватну власність за 120 000 грн. за свої особисті кошти 75100 грн., які він отримав від продажу належної йому по праву власності квартири та за кошти в розмірі 35 000 грн., які він позичив у своїх родичів за розпискою і кошти в розмірі 10 000 грн. заробітна плата його.

Вважає, що частка будинку АДРЕСА_1 , що дорівнює 2/3 частки від цілого була придбана за його особисті кошти 75100 грн., які він отримав від продажу квартири АДРЕСА_2 , тому належить йому по праву приватної особистої власності, друга частка 1/3 від цілого підпадає під правової режим спільної сумісної власності.

Зазначив у позові на те, що відповідно до норм ст.ст. 70, 71 Сімейного Кодексу України, при визначенні часток права спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0603 га під будинком АДРЕСА_1 частка спільного майна в розмірі 1/3 частки підлягає визначенню між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом пропорційно по 1/6 частки визнання права спільної сумісної власності за кожним із колишніх подружжя, а саме визнання 1/6 частки права спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0.0603 га. під будинком АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та визнання 1/6 частки права спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,0603 га під будинком АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи, позивачем за зустрічним позовом надана суду заява про збільшення позовних вимог, у якій просить суд:

-визнати за ОСОБА_3 право особистої власності на 2/3 частини будинку та права особистої власності на 2/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати спільною сумісною власністю 1/3 частини будинку та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_3 права власності на частину спільної сумісної власності від 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 та право власності на частину спільної сумісної власності від 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

-а також визнати спільною сумісною власністю рухоме майно загальною вартістю 44 602 грн. 93 коп., в тому числі: вафельницю гонконгську 4080 грн., електричну вафельницю 909,60 грн., електричну фритюрницю 1 500 грн., електричний гриль 2000 грн., млинницю електричну професійну 10 236,00 грн. та сосисочницю електричну 834,00 грн., кофе машину Royal б/н 7583,33 грн., холодильник НАRР б/н 4080,00 грн., микроволновку б/н 1000 грн., індукційну плиту 3000 грн., тістоміс 2580 грн., вітрину під солодощі б/н 800 грн., побудовану барну стійку з будівельних матеріалів 4200 грн., побудовану стійку під вікно 1800 грн.; визнати за ОСОБА_3 право власності на частину спільного сумісного майна загальною вартістю 44 602,93 грн.;

-витрати покласти на ОСОБА_1 ..

Відповідачем за зустрічним позовом наданий суду відзив за зустрічну позовну заяву, у якій просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, задовольнивши її позовні вимоги. Посилалась не те, що позивач за зустрічним позовом не довів належними та достовірними допустимими доказами, що спільне майно набуте у шлюбі чоловіком та дружиною є його особистою власністю. Підстав для визнання спільного майна подружжя особистою власністю у позивача за зустрічним позовом у позивача відсутні, окрім цього зазначила, що вона не знає де зараз побутове майно, яке позивач бажає поділити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилалась на обставини викладені у позові, в задоволенні зустрічного позову просила суд відмовити, та зазначила, що де на даний час знаходиться спірне побутове майно вона не знає.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечував щодо позовних вимог позивача та просив суд відмовити у їх задоволенні, посилався на обставини викладені у відзиві на позов. Просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані за власні кошти відповідача та не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ІІІ. Заяви, клопотання заявника та процесуальні дії суду.

18 жовтня 2023 року ухвалою суду відкрито провадження та призначено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

17 січня 2024 року ухвалою суду прийнятий зустрічний позов до провадження та визначено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження.

09 квітня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду.

06 березня 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом та витребувані докази по справі.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст правовідносин з посиланням на докази.

Вислухавши сторони, представника позивача за зустрічним позовом, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, а вимоги позивача за зустрічним позовом такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом сторони ОСОБА_9 та ОСОБА_3 знаходились в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було розірвано 12 серпня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи під час знаходження у шлюбі був придбаний будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м., який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 , реєстрація здійснена на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 квітня 2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., реєстрований номер 2-276, та одночасно був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0603 га під будинком за 9390,00 грн. посвідченого Приватним нотаріусом Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г., реєстрований номер 2-277, що вбачається з наданих суду договорів купівлі-продажу.

Також судом встановлено та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_3 проживав у квартирі АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві приватної особистої власності на підставі договору купівлі-продажу.

Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що сторони під час перебування в шлюбі придбали побутові речі: вафельницю, електричну вафельницю, електричну фритюрницю, електричний гриль, млинницу електричну професійну, сосисочницю електричну, кофе машину Royal б/н, холодильник НАRР, мкроволновку, індукційну плиту, тістоміс, вітрину під солодощі б/н, барну стійку з будівельних матеріалів, стійку під вікно, про що були надані видаткові накладні.

Ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивачем обраний спосіб захист у, що відповідає вимогам ч.2 ст.16 ЦК України та предметом позову є майно, придбане в період шлюбу.

Згідно до вимог ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з сімейних правовідносин, до яких застосовуються положення Цивільного кодексу України та Сімейного Кодексу України.

V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Згідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно частини 3 статті 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст.ст.69, 70 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ч.1 ст.355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Ч.1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно до ч.1 ст.357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що дійсно сторонами під час шлюбу було придбане нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка під будинком АДРЕСА_1 , з огляду на наступне.

Щодо позовної вимоги про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності сторін та вимог позивача за зустрічним позовом про визнання права особистої власності

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог.

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанова Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ст. 57 СК України, майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка . Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом на підтвердження того, що придбаний сторонами будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 46,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0603 га під будинком були придбані за особисті кошти ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 57 СК України, суду належних і допустимих доказів не надав.

Посилання ОСОБА_3 на те, що отримані ним кошти за продаж квартири, яка належала йому на праві особистої власності, були витрачені саме на придбання спірного будинку та земельної ділянки суду доказів суду не надав, як не надав на підтвердження отримання ним коштів у борг для придбання спірного будинку та земельної ділянки.

Таким чином, ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами, що спірне майно придбано ним особисто не за спільні кошти та не є спільною сумісною власністю подружжя, а отже, відсутні правові підстави для визнання за ним права особистої власності на 2/3 частини спірного будинку та права особистої власності на 2/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання спільною сумісною власністю лише на 1/3 частини будинку та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; тому відсутні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спільної сумісної власності від 1/3 частини будинку АДРЕСА_1 та право власності на 1/2 частину спільної сумісної власності на 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Вважаючи, що на сьогоднішній день сторони не мають можливості вільно розпорядитися належним їм майном, у зв`язку з відмовою відповідача здійснити поділ, у зв`язку з чим право позивача на користування своєю часткою майна у спільному майні подружжя на даний час є порушеним.

Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном та кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23); від 14 лютого 2024 року у справі 752/18272/18.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та вимоги ОСОБА_3 задовольнивши частково, а саме визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0603 га, кадастровий номер :02:026:0074, набуте за час шлюбу; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м. та 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0603 га, кадастровий номер :02:026:0074; визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м., та 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0603 га, кадастровий номер :02:026:0074.

Щодо позовної вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання спірного побутового майна об`єктом спільної сумісної власності сторін та його поділ

В судовому засіданні встановлено, що сторони під час знаходження в шлюбі придбали побутові речі: вафельницю, електричну вафельницю, електричну фритюрницю, електричний гриль, млинницу електричну професійну, сосисочницю електричну, кофе машину Royal б/н, холодильник НАRР, мкроволновку, індукційну плиту, тістоміс, вітрину під солодощі б/н, барну стійку з будівельних матеріалів, стійку під вікно, про що були надані видаткові накладні, що також не оспорювалося сторонами.

Як встановлено судом на час розгляду справи сторони не надали відомостей щодо місця заходження спірного рухомого майна, яке придбане сторонами, а також не надали відомостей про те, що вказане майно або відчужено, або належить іншим особам, тому суд позбавлений можливості виділити вказане спірне побутове майно, у зв`язку із чим вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

VІ Висновки щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та часткового задоволення позову, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 250 грн. 00 коп., та в межах задоволених вимог стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 355, 356, 356 ЦК України, ст. ст. 36, 60, 61, 63, 65, 69, 74 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 19, 77, 81, 141, 268, 272, 273, 293, 315 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на будинок та на земельну ділянку, визнання права спільної сумісної власності на частку майна, задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя будинок АДРЕСА_1 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0603 га, кадастровий номер :02:026:0074, набуте за час шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м. та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0603 га, кадастровий номер :02:026:0074.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 кв.м. та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0603 га, кадастровий номер :02:026:0074.

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) грн. 00 коп.

Стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

В іншій частині позовних вимог, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто Дніпровського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін НОМЕР_2 .

Суддя Похваліта С. М.