КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8615/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода Олександр Миколайович, приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко Іван Павлович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 16 вересня 2021 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики № 16/09/21, відповідно до умов якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність в позику грошові кошти на загальну суму 161 443,20 грн, що на день укладення цього договору становило еквівалент 6 024,00 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 15 вересня 2024 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, а саме вчасного повернення суми позики у розмірі 161 443,20 грн, що еквівалентно 6 024,00 доларів США, 16 вересня 2021 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу, предметом якого є автомобіль марки «Тoyota», модель «Camry», шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2006 року випуску, колір сірий, державний номер НОМЕР_2 , який належить заставодавцю.

Починаючи з 15 лютого 2022 року і до 22 серпня 2024 року позивачка погашала заборгованість за договором позики шляхом перерахування коштів на рахунок позикодавця НОМЕР_3 відповідними платежами на загальну суму 206 205,00 грн.

29 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу.

05 листопада 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6898, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб, що був переданий в заставу, у рахунок задоволення вимог відповідачки щодо погашення заборгованості за простроченою позикою в сумі 153 759,99 грн за 76 днів прострочення.

На підставі зазначеного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком І.П. 06 листопада 2024 року відкрите виконавче провадження № НОМЕР_5, в рамках якого 07 листопада 2024 рокутранспортний засіб був арештований, примусово вилучений у позивачки і переданий на зберігання до ДП «Сетам» для його подальшої реалізації.

Позивачка просила визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що борг за договором безпроцентної позики був погашений нею повністю, визначена нотаріусом сума заборгованості виходить за межі зобов`язання, яке забезпечувалось заставою транспортного засобу, а вона не була повідомлена стягувачем про усунення порушень за договором позики, відтак оспорюваний виконавчий напис вчинено за вимогами, які не є безспірними, з порушенням встановленої законом процедури.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, посвідчений 05 листопада 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М., зареєстрований у реєстрі за № 6898, про звернення стягнення на транспортний засіб - автомобіль «Тoyota», модель «Camry», сірого кольору, 2006 року випуску, номер шасі (кузова, рами) VIN: НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 та був переданий нею в заставу ОСОБА_3 за договором застави транспортного засобу, посвідченим 16 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., зареєстрованим у реєстрі за № 3335, право вимоги за яким відступлено на користь ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу, посвідченим 29 листопада 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В., зареєстрованим у реєстрі за № 1899, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики № 16/09/21, укладеним 16 вересня 2021 року з ОСОБА_3 , право вимоги за яким відступлено на користь ОСОБА_1 за договором № 1 про відступлення права вимоги від 29 листопада 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 211,20 грн судового збору.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року заяву представника позивачки - адвоката Плискань І.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідачка звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з неї судові витрати у розмірі 2 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на основне рішення зазначає, що 29 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги № 1, за яким ОСОБА_4 передав відповідачці право вимоги у розмірі 295 224,40 грн за договором позики № 16/09/21 від 16 вересня 2021 року, де позичальником виступає ОСОБА_2 .

Станом на 27 вересня 2024 року позичальник свої зобов`язання не виконувала належним чином, її заборгованість складає 153 759,99 грн, що в еквіваленті за курсом ПАТ КБ «ПУМБ» на 27 вересня 2024 року становило 3 705,06 доларів США.

В пункті 8 договору позики сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США, від зазначеного курсу у пункті 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому ПАТ КБ «ПУМБ» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Стверджує, що в пункті 1 договору позики від 16 вересня 2021 року була допущена описка і вказана сума 6 024,00 доларів США, але якщо звернути увагу на пункт 4 даного договору, то можна побачити, що сторони погодили порядок повернення коштів, а саме 36 платежів по 260,00 доларів США. Крім того, якщо звернути увагу на розписку позичальника, то можна побачити, що сума, яка там визначена, складає 250 380,00 грн.

Отже, посилання позивачки на те, що вона виконала умови договору позики № 16/09/21 від 16 вересня 2021 року не відповідає дійсності. При цьому, згідно накладної Укрпошти № 382 ОСОБА_2. отримала поштою вимогу про порушення основного зобов`язання 16 жовтня 2024 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 вважає, що в суду першої інстанції були відсутні будь-які підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що нею було дотримано вимог чинного законодавства України під час вчинення оспорюваного виконавчого документа.

Щодо додаткового рішення суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, відповідачка вказує, що заява представника позивачки від 09 лютого 2025 року про ухвалення додаткового рішення у системі «Електронний суд» була зареєстрована 10 лютого 2025 року. Її представником - адвокатом Євтодьєвим А.О. у цей же день - 10 лютого 2025 року було направлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, однак в додатковому рішенні, яке також було ухвалено 10 лютого 2025 року, не має жодної згадки про вказане клопотання, чим грубо порушено норми процесуального права, зокрема принцип змагальності сторін.

Наголошує, що заява про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу розглянута судом першої інстанції в день її надходження без повідомлення учасників справи, що є порушенням вимог статей 270, 246 ЦПК України, не відповідає висновку, сформульованому Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21, та відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

У відзивах на апеляційну скаргу представник позивачки - адвокат Плискань І.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи відповідачки є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наданим сторонами доказам та дійсним обставинам спірних правовідносин, ухвалив законні й обґрунтовані рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи свої заперечення, зазначає, що якщо проаналізувати договір позики та договір застави транспортного засобу, а також розрахунок заборгованості, підписаний ОСОБА_1 , то ОСОБА_2 була отримана від ОСОБА_3 сума позики у розмірі 161 443,20 грн (6 024,00 доларів США) та погашена сума боргу у розмірі 249 825,92 грн (6 770,94 доларів США). Зазначений факт повинен був унеможливити вчинення нотаріусом виконавчого напису внаслідок наявного спору щодо заборгованості за договором позики, тому виконавчий напис правомірно визнаний судом першої інстанції таким, що не підлягає виконанню.

Також вказує, що станом на 10 лютого 2025 року суд першої інстанції мав позиції обох сторін у справі щодо ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а отже принцип змагальності було дотримано. При цьому клопотання представника ОСОБА_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги містить лише опис норм законодавства України та судової практики щодо судових витрат без їх прив`язки до поданої представником ОСОБА_2. заяви про ухвалення додаткового рішення. У клопотанні не наведено жодного обґрунтування того, чому заявлена сума 11 500,00 грн не відповідає наданим видам правничої допомоги у цій справі, а тому прохання зменшити витрати на правничу допомогу до 2 000,00 грн є необґрунтованим.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Плискань І.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Євтодьєв А.О. 17 червня 2025 року надіслав засобами підсистеми «Електронний суд» заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із необхідністю прийняття участі в інших судових процесах.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.зокрема, постанови Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16, від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22).

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки представника відповідачки в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що він був завчасно і належним чином повідомлений про призначене судове засідання в суді апеляційної інстанції і не зазначив мотивів, за яких він надав перевагу бути присутнім під час розгляду іншої справи за скаргою на дії виконавця, яка розглядається місцевим судом загальної юрисдикції, з урахуванням категорії даної справи, строків її розгляду та доводів апеляційної скарги, в межах яких підлягають перегляду рішення суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України заяву адвоката Євтодьєва А.О. про відкладення розгляду справизалишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за його відсутності.

Треті особи в судове засідання не з`явилися і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на них, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої та другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив та вбачаться з матеріалів справи, що 16 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 16/09/21, відповідно до пункту 1 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність в позику грошові кошти на загальну суму 161 443,20 грн, що на день укладення цього договору становить еквівалент 6 024,00 доларів США за курсом продажу доларів США в ПАТ КБ «ПУМБ», які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 15 вересня 2024 року.

16 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим № 3338.

Згідно із пунктом 1.1 вказаного договору заставою забезпечується виконання заставодавцем зобов`язань за договором позики № 16/09/21 від 16 вересня 2021 року, за умовами якого заставодавець, зокрема зобов`язаний повернути заставодержателю позику у розмірі 161 443,20 грн, що на день укладення цього договору становить еквівалент 6 024 доларів США, з кінцевим терміном повернення заборгованості за договором позики до 15 вересня 2024 року включно, а також штрафи, пені, комісії у розмірі і випадках, передбачених договором позики та цим договором та/або чинним законодавством України, з врахуванням змін та доповнень до договору позики та цього договору, якщо такі будуть укладені, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

Відповідно до пункту 1.2 договору застави предметом застави є рухоме майно заставодавця, а саме: автомобіль марки «Тoyota», модель «Camry», шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , 2006 року випуску, колір сірий, державний номер НОМЕР_2 , який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого 28 травня 2021 року центром ТСЦ 3242.

29 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Л.В. за реєстровим № 1899.

05 листопада 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода О.М. вчинив виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6898, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб, що був переданий позивачкою в заставу, у рахунок задоволення вимог відповідачки щодо погашення заборгованості за простроченою позикою в сумі 153 759,99 грн за 76 днів прострочення.

На підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Голяченком І.П. 06 листопада 2024 рокувідкрите виконавче провадження № НОМЕР_5, в рамках якого 07 листопада 2024 рокутранспортний засіб був описаний та арештований.

Задовольняючи позовні вимоги по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, починаючи з 15 лютого 2022 року і до 22 серпня 2024 року погашала заборгованість за договором позики шляхом перерахування коштів на рахунок позикодавця відповідними платежами на загальну суму 206 205,00 грн, що підтверджується квитанціями та платіжними дорученнями, доданими до матеріалів справи (а.с. 29-47).

Крім того, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі № 357/17180/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с. 139, 140).

За таких обставин суд погодився з доводами позивачки про незаконність вчинення приватним нотаріусом Шкодою О.М. виконавчого напису 05 листопада 2024 року за № 6898 та порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» і Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, оскільки нотаріус не перевірив документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем.

Такий висновок суду першої інстанціївідповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з такого.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Зважаючи на наведене, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Існування спору щодо розміру заборгованості за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису є тією обставиною, яка виключає безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17.

Згідно з Переліком документів стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Для одержання виконавчого напису у такому випадку подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Водночас слід зазначити, що вид документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника у Переліку не зазначений, а відтак цілком логічно припустити, що це може бути будь-який документ, на підставі якого встановлюється безспірність зобов`язання, а саме: певна розписка, акт звіряння розрахунків, направлена боржнику вимога про усунення порушень зобов`язання тощо.

Відповідно до обставин цієї справи оспорюваний виконавчий напис вчинено за нотаріально посвідченим договором застави транспортного засобу, що був укладений на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного у простій письмовій формі.

За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За визначенням, наведеним у статті 1046 ЦК України, договором позики є договір, за яким одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно положень частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава, в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (стаття 572 ЦК України, стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Статтею 3 Закону України «Про заставу» встановлено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога або вимога, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо.

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Відповідно до положень статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Нормою частини першої статті 584 цього Кодексу визначено, що у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 16/09/21.

29 листопада 2022 року право грошової вимоги до ОСОБА_2 за договором позики № 16/09/21 від 16 вересня 2021 року відступлено ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за договором № 1 про відступлення права вимоги.

Відповідно до пункту 1 договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність в позику грошові кошти на загальну суму 161 443,20 грн, що на день укладення цього договору становить еквівалент 6 024,00 доларів США за курсом продажу доларів США в ПАТ КБ «ПУМБ», які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 15 вересня 2024 року.

Згідно із пунктом 4 договору позики, його сторони засвідчили, що позика є безпроцентною.

Повернення позики повинно відбуватися у готівковій формі у місці, визначеному в пункті 19 даного договору, або в безготівковій формі шляхом сплати на банківський рахунок (розрахункову картку) позикодавця за курсом продажу доларів ПАТ КБ «ПУМБ» на день проведення розрахунку за цим договором у встановленому порядку, а саме п'ятнадцятого числа кожного місяця в період із жовтня 2021 року по вересень 2024 року включно грошову суму у розмірі 6 955,00 грн, що на день укладення цього договору становить еквівалент 260,00 доларів США.

За змістом графіку повернення позики, взяті у борг позивачкою грошові кошти підлягали поверненню позикодавцю шляхом здійснення 36 щомісячних платежів в сумах по 6 955,00 грн, що на день укладення договору було еквівалентом 260,00 доларів США, з остаточним строком виконання зобов`язання до 15 вересня 2024 року. Тобто, загальна сума позики, яка підлягала поверненню рівними частинами, становила 250 380,00 грн.

В пункті 8 договору позики його сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долара США, від зазначеного курсу у пункті 1 цього договору, позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому ПАТ КБ «ПУМБ» на день здійснення кожного платежу за цим договором.

Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи квитанцій та платіжних доручень встановив, що ОСОБА_2 , починаючи з 15 лютого 2022 року і до 22 серпня 2024 року погашала заборгованість за договором позики шляхом перерахування коштів на рахунок позикодавця відповідними платежами на загальну суму 206 205,00 грн.

Водночас, у розрахунку заборгованості ОСОБА_2 , складеним та підписаним ОСОБА_1 27 вересня 2024 року, який було надано приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Шкоді О.М. для вчинення виконавчого напису, зазначено, що 16 вересня 2021 року був підписаний договір позики № 16/09/21 на суму 295 224,40 грн до 15 вересня 2024 року. За період з 16 вересня 2021 року по 27 вересня 2024 року позичальником було сплачено 249 825,92 грн, що еквівалентно 6 770,94 доларів США як основної суми заборгованості. Також вказано, що позичальник не здійснив повернення суми заборгованості станом на 27 вересня 2024 року згідно пункту 1 договору позики, тому виникла заборгованість в сумі 153 759,99 грн.

Саме в рахунок погашення зазначеної суми заборгованості за простроченою позикою у розмірі 153 759,99 грн05 листопада 2024 року приватний нотаріус Шкода О.М. вчинив виконавчий напис, яким запропоновував звернути стягнення на транспортний засіб позивачки, переданий нею в заставу.

Крім того, в матеріалах справи наявна копія розписки ОСОБА_2 від 16 вересня 2021 року, згідно із якою вона відповідно до договору позики № 16/09/21 від 16 вересня 2021 року одержала від ОСОБА_3 у борг суму в розмірі 250 380,00 грн.

Отже, наведені вище обставини не давали ані стягувачу за договором позики, ані приватному нотаріусу Шкоді О.М. під час вчинення оспорюваного виконавчого напису чітко ідентифікувати обсяг основного зобов`язання, яке забезпечується заставою транспортного засобу.

Зазначені обставини підлягали встановленню під час розгляду цивільної справи № 357/17180/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в якій Білоцерківський міськрайонний суд Київської області вже ухвалив рішення від 01 травня 2025 року, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики № 16/09/21 від 16 вересня 2021 року у розмірі 107 445,99 грн (наразі переглядається в апеляційному порядку).

Колегія суддів зазначає, що умови договору позики про повернення боргу у національній валюті - гривні за курсом долара США на дату здійснення відповідного платежу в будь-якому випадку зумовлювали необхідність визначення нотаріусом дійсного розміру позичкового зобов`язання, яке взяла на себе позивачка та яке вона виконала перед первісним та новим кредитором з урахуванням фактично отриманої і повернутої суми коштів.

Отже, сукупність встановлених при розгляді цієї справи фактів та обставин давали суду першої інстанції обґрунтовані підстави для висновку, що нотаріус не вправі був вчиняти виконавчий напис про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувача за договором позики і в цілому оспорюваний виконавчий напис було вчинено за документами, які достовірно не підтверджують безспірність заборгованості позивачки перед відповідачкою.

Недотримання такої обов`язкової умови вчинення приватнимнотаріусом виконавчого напису як безспірність заборгованості є достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню в розумінні вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів.

Крім того, огляду на підстави пред`явленого позову, колегія суддів також звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15 зазначила, що обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Така вимога узгоджується із частиною першою статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто, законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача.

Відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку вчинення нотаріальних дій вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту такої реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог.

Верховний Суд в цій постанові вказав, що ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави.

Подібні за змістом правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 205/6697/15-ц, від 28 червня 2023 року у справі № 201/2667/20.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, матеріалами справи не доводиться, що відповідачка зареєструвала в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомості про звернення стягнення на предмет застави.

Відсутність такої реєстрації додатково свідчить, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М. від 05 листопада 2024 року про звернення стягнення на належний позивачці транспортний засіб вчинений із порушенням встановленої законом процедури його вчинення, а відтак обґрунтовано визнаний судом першої інстанції таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному розумінні відповідачкою спірних правовідносин, положень ЦК України та Закону України «Про нотаріат», вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а навпаки - в частині тлумачення відповідачкою пунктів 1 та 4 договору позики від 16 вересня 2021 року очевидно свідчать про наявність між сторонами спору щодо обсягу основного зобов`язання, яке забезпечено заставою транспортного засобу, та розміру заборгованостіза укладеним договором позики, відтак відповідні посилання недають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 лютого 2025 року.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідачки на додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з неї на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн, то колегія суддів частково приймає їх до уваги з огляду на таке.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22) вказано, що:

7.28. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 244 ГПК України, частина третя статті 270 ЦПК України). Дослідивши чи однаково процесуальні кодекси (цивільний та господарський) визначають поняття «порядку ухвалення судового рішення», Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що обидва кодекси під цим поняттям розуміють: ухвалення рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду; прийняття рішень та постанов, складення та їх підписання в нарадчій кімнаті тим складом суду, який розглянув справу; можливість вирішення питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті; оформлення окремим документом ухвал, які постановляються в нарадчій кімнаті, а інших ухвал, що постановляються без виходу до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання; особливості оформлення судових рішень (ухвал) що містять вступну та резолютивну частину, а також складення повного рішення (постанови, ухвали) у певні строки; можливість внесення виправлень в рішеннях чи ухвалах із застереженням перед підписом судді; викладення усіх судових рішень письмово у паперовій та електронній формі та вимоги їх викладення у Єдиній судово-інформаційно-телекомунікаційній системі ( стаття 259 ЦПК України, стаття 233 ГПК України). Отже, процесуальні кодекси поняття «порядок ухвалення судового рішення» визначають однаково та не включають до нього «процедуру розгляду справи по суті в загальному чи письмовому провадженні», яка виділена в окремі глави процесуальних кодексів (глава 6 ЦПК України, глава 6 ГПК України).

7.29. Велика Палата Верховного Суду висновує, що термін «ухвалення» додаткового судового рішення, а не термін «розгляд» законодавцем застосовано з метою, щоб підкреслити необхідність буквального тлумачення такого поняття відповідно до статті 259 ЦПК України (статті 233 ГПК України). Таке тлумачення є релевантним для з`ясування змісту положення другого речення частини третьої статті 270 ЦПК України (частини третьої статті 244 ГПК України), коли йдеться про усунення неповноти судового рішення, тобто відсутності у резолютивній частині рішення висновків щодо результатів розгляду справи. При цьому презюмується, що позовні вимоги та заперечення, докази, подані на їх обґрунтування, судом розглянуті згідно з вимогами статей 209 - 246 ЦПК України (статей 201 - 221 ГПК України), а розгляд справи належним чином відображений в описовій та мотивувальній частинах рішення. У протилежному випадку неповнота судового рішення може бути усунута шляхом його перегляду в апеляційному (касаційному) порядку, а не через ухвалення додаткового рішення.

7.30. Однак, у випадку задоволення заяви сторони про розподіл судових витрат, щодо яких сторона доказів не подавала, поданої на підставі статті 246 ЦПК України (статті 221 ГПК України), слід прийняти до уваги, що судом під час розгляду справи по суті питання про розподіл судових витрат не розглядалось на засадах змагальності та рівності, оскільки докази на підтвердження розміру судових витрат сторонами не були подані до закінчення судових дебатів чи внаслідок залишення позову без розгляду в підготовчому судовому засіданні.

7.31. Отже, у процедурі розгляду такої заяви суду належить забезпечити сторонам у справі можливість бути повідомленими про розгляд заяви та надати свої заперечення щодо розміру витрат, які заявник намагається компенсувати за рахунок протилежної сторони. Ключовими в цьому аспекті є приписи частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України), які в імперативному порядку встановлюють, що для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання.

7.32. Отже, положення частини четвертої статті 270 ЦПК України (частини четвертої 244 ГПК України) про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України (частини другої статті 221 ГПК України) чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим)».

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, зважаючи на відсутність необхідності у виклику сторін для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, вважав за можливе проводити розгляд без виклику учасників справи, незважаючи на те, що розгляд справи по суті на підставі ухвали від 07 січня 2025 року відбувався у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Суд першої інстанції не врахував, що положення частини четвертої статті 270 ЦПК України про те, що у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання, не виключають обов`язку суду повідомити сторони про призначення судового засідання з розгляду заяви про розподіл судових витрат відповідно до частини другої статті 246 ЦПК України чи повідомити їх про прийняття заяви до розгляду (якщо провадження у справі є письмовим).

Ухвалюючи оскаржуване додаткове рішення, суд не звернув уваги на те, що правила щодо реалізації учасниками справи їх права на участь в судовому засіданні з розгляду заяви про розподіл судових витрат згідно з частиною четвертою статті 270 ЦПК України є спеціальними та повинні застосовуватися системно з приписами частини другої статті 246 ЦПК України, яка визначає обов`язок суду призначити судове засідання відповідно до процедури розгляду справи, що була визначена судом для розгляду справи в цілому (загального, спрощеного чи письмового провадження).

Виходячи з наведеного, у даній справі суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення додаткового рішення без призначення судового засідання для розгляду відповідної заяви представника позивачки та без повідомлення відповідачки про день, час та місце її розгляду. Внаслідок проведення такого розгляду справи суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Колегія суддів врахувала, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Отже, доводи відповідачки про її неповідомлення щодо розгляду заяви представника позивачки про ухвалення додаткового рішення, що призвело до порушення її прав на ефективний і справедливий судовий захист, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

За таких обставин суд першої інстанції не дотримався умов проведення розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та ухвалив додаткове рішення в цій справі з порушенням вимог процесуального права, а відтак колегія суддів прийшла до висновку, що це рішення не може бути залишене в силі та у відповідності до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню.

Вирішуючи заяву представника позивачки - адвоката Плискань І.О. про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивачки в суді першої інстанції у цій справі представляла адвокат Плискань І.О. на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 18 листопада 2024 року, який виданий відповідно до договору про надання правової допомоги від 14 листопада 2024 року, укладеного між ОСОБА_2 та АБ «Ірини Плискань».

04 лютого 2025 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив у справі рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнив.

09 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Плискань І.О. направила через підсистему ЕСІТС «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн.

На підтвердження своїх вимог до заяви долучила, зокрема: договір про надання правової допомоги від 14 листопада 2024 року, додаткову угоду № 1 від 14 листопада 2024 року до цього договору, детальний опис наданих послуг від 06 лютого 2025 року та акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 14 листопада 2024 року і додаткової угоди № 1 від 14 листопада 2024 року до нього.

10 лютого 2025 року представник відповідачки -адвокат Євтодьєв А.О. надіслав до суду через підсистему ЕСІТС «Електронний суд» клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суми 2 000,00 грн.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

При цьому у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарськогосудувід 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частина третя статті 141 ЦПК Українипередбачає критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Ураховуючи доведений факт складання і подання адвокатом Плискань І.О. процесуальних документів у справі, зокрема позовної заяви та заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом, вжитих нею заходів щодо збору необхідних доказів іучасть адвоката у судовому засіданні від 04 лютого 2025 року в суді першої інстанції, а також з огляду на погоджену вартість наданих юридичних послуг у додатковій угоді до договору про надання правової допомоги та доводи клопотання представника відповідачки про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, 8 000,00 грн винагороди АБ «Ірини Плискань» є належною компенсацією ОСОБА_2. понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з обставин даної справи, критеріїв реальності, розумності і співрозмірності таких витрат складності справи та обсягу виконаних робіт (наданих послуг), які були необхідними для захисту прав та інтересів позивачки в суді першої інстанції у справі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а також впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт, забезпечить відновлення права позивачки на отримання коштів, які вона буде змушена реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в суді першої інстанції, а також відповідатиме завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин додаткове рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 рокуухвалене з порушенням норм процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Плискань І.О.про ухвалення додаткового рішення у справі.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новийрозподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції по суті спору підлягає залишенню без задоволення, а вказане судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідачки за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Водночас, з огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Плискань Ірини Олегівни про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 000,00 грн (вісім тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній