справа № 165/1935/23
провадження №2/165/38/25
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Ференс-Піжук О.Р.,

за участю секретаря судового засідання Король І.С.,

представника позивача Бакуна О.С.,

представника відповідача

Державної казначейської служби України Шевченко О.О. (в режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Нововолинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, поліцейського СРПП ВПД №1 (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області старшого сержанта поліції Мартинюка Назара, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності,-

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, поліцейського СРПП ВПД №1 (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області старшого сержанта поліції Мартинюка Назара, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2022 року поліцейським СРПП ВПД №1 (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області старшим сержантом поліції Мартинюком Н. було винесено постанову серії БАД №729805 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, а саме за порушення ним п.9.2 п.п.б ПДР (здійснення повороту праворуч без увімкнення правого покажчика повороту). Вказану потанову ОСОБА_1 оскаржував до Нововолинського міського суду Волинської області.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28.04.2023 у справі № 165/3270/22, що набрало законної сили 08.05.2023, позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову серії БАД № 729805 від 15.11.2022, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн і закрито справу про адміністративне правопорушення.

Позивач зазначає, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення,свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання постанови, отримання пояснень та інше). Вказав, що позивач, з моменту притягнення його до адміністративної відповідальності 15.11.2022 та прийняття рішення судом 28.04.2023, понад п`ять місяців доводив свою невинуватість у вчиненні адмінправопорушення. На виконання оскаржуваної постанови, ВДВС 24.01.2023 було відкрито виконавче провадження, в ході якого виконавчою службою прийнято постанови про накладення арешту на кошти боржника. Стверджує, що внаслідок неправомірних дій стосовно притягнення позивача до адміністративної відповідальності, йому були завдані душевні страждання, яких позивач зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою стосовно нього, що супроводжувалось приниженням його честі, гідності а також ділової репутації. Зазначає, що через вимушені зміни у звичному способі життя, роботи, необхідністю прибуття до суду, пошук адвоката для відстоювання своїх порушених прав та законних інтересів, а також перенесеними переживаннями, доведенням в суді своєї невинуватості під час довготривалого розгляду справи справи в порядку КАС України, йому завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 36850,00 грн. Просить стягнути з держави через Державну казначейську службу України за рахунок державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 вказану суму на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності та незаконним накладенням адміністративного стягнення у видів штрафу і стягнути витрати поннесені позивачем на правничу допомогу в сумі 13040 грн.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Бакун О.С. позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позові, просив їх задоволити. Наголосив, що стосовно ОСОБА_1 15.11.2022 поліцейським СРПП ВПД №1 (сел.Іваничі ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області Мартинюком Н. було прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД №729805 , якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності із застосуванням ст.36 КУпАП за ч.2 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Вказана постанова 07.12.2022 була оскаржена до суду в порядку КАС і за результатами судового розгляду рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28.04.2023 позов задоволено частково та скасовано постанову відповідача ОСОБА_2 від 15.11.2022. Зазначає, що ОСОБА_1 не погоджувався з постановою пполіцейського, оскільки ділянка дороги по якій він рухався на автомобілі не має перехресть, тому і потреби вмикати правий поворот, не було. З огляду на викладене, водій ОСОБА_1 , оспорюючи причину зупинки, вважав, що у нього відсутній обов`язок пред`явити на вимогу поліцейського посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Зазначає, що неравомірними діями поліцейського щодо скалдання 15.11.2022 постанови про адміністративе прввопорушення з накладенням стягнення у виді штрафу, яка в подальншому скасована рішенням суду від 28.04.2023, ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, оскільки 24.01.2023 виконавчою службою у зв`язку із надходженням на виконання оскарженої постанови, було арештовано його рахунки, і він протягом трьох місяців був позбавлений можливості користуватися належними йому коштами, переживав незручності та дискомфорт. Представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 є підприємцем, і незаконні дії щодо притягнення його до відповідальності також негативно вплинули на здійснення ним підприємницької діяльності. Просить позов задоволити, а також стягнути з держави через Державну казначейську службу витрати понесені ОСОБА_1 на правничу допомогу, що складаються з витрат у справі, де оскаржувалась постанова поліцейського в порядку КАС України та витрати понесені позивачем у цивільній справі про стягнення моральної шкоди, а всього 13040 грн.

Вважає, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі, встановленому ст.13 Закону України від 01.12.1994 №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування , прокуратури і суду", що, відповідно до наведеного в позові розрахунку, складає 36850,00 грн.

Представник відповідача Державного казначейства Шевченко О.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві (а.с.32-38). Наголосила, що Державна казначейська служба України не може бути відповідачем у даній справі, оскільки жодним чином не порушила права та інтереси позивача. Також наголошує, що позовні вимоги сформульовані ОСОБА_1 не правильно, оскільки стягнення проводиться за рахунок бюджетних асигнувань, а не з держави через Державну казначейську службу України, як вказано прохальній чвастині позову. Просила у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Представник ГУНП у Волинській області у судове засідання не з`явився, подав до суду відзив та додаткові пояснення до відзиву (а.с.47-50, 150-152), в якому заперечив вимоги позивача в повному обсязі. Зазначив, що жодних доказів наявності умов для відшкодування моральної шкоди, а саме: неправомірність дій органу державної влади, наявність шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою, позивач не надав. Вказує, що сам факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є незаконними та необґрунтованими і не підлягають до задоволення (а.с.47-50).

Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з такого.

Судом встановлено, що постановою поліцейського СРПП ВПД (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області старшого сержанта поліції Мартинюка Назара від 15 листопада 2022 року серії БАД №729805 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КУпАП, а саме за порушення ним п.9.2 "б" ПДР (здійснення повороту праворуч не увімкнувши правий покажчик повороту), п.2.1."а" ПДР (на вимогу поліцейського не пред`явив посвідчення водія), п.2.1."б" ПДР (на вимогу поліцейського не пред`явив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу) і накладено стягнення на підставі ст.36 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510 грн.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 28.04.2023 у справі № 165/3270/22, що набрало законної сили 08.05.2023, позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову серії БАД № 729805 від 15.11.2022, якою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. і закрито справу про адміністративне правопорушення (а.с.10,11).

Надаючи правову оцінку фактичним правовідносинам, які склалися між сторонами у справі №165/3270/22, суд зазначив, що підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення та закриття провадження у справі стало те, що відповідач - ГУНП у Волинській області, всупереч ч.2 ст.77 КАС України, не надав суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови та не спростував доводів позивача на заперечення обставин вказаних в оспорюваній постанові.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою.Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди, обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Сам факт скасування рішенням суду постанови у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності трьох обов`язкових умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, не може слугувати єдиною підставою на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди і стягнення її у розмірі, визначеному Законом України від 01.12.1994 №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Нововолинський міський суд Волинської області рішенням від 28.04.2023 у справі №165/3270/22 позов ОСОБА_1 задовольнив частково, скасувавши постанову про притягнення ОСОБА_1 до адмінвідповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП. Протиправності або незаконності дій працівників поліції під час складання постанови серії БАД № 729805 від 15.11.2022 року суд не встановлював.

Між тим, відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність/суперечність дій працівників поліції вимогам закону не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність ознак очевидної протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача. При цьому, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників поліції може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції, чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Дії патрульного поліцейського щодо прийняття постанови про накладення стягннення за порушення ПДР України, яка в подальшому скасована судом, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення може бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність постанови вимогам закону (зокрема відсутність у працівника поліції повноважень на складання постанови, тощо), або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд має встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 р. у справі № 335/6977/22

Відтак, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є обставиною, яка сама по собі підтверджує протиправність дій поліцейських щодо складання постанови.

Саме лише задоволення позову про скасування постанови про притягнення до адмінвідповідальності не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі № 308/3695/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Позивач зазначає, що внаслідок безпідставного притягнення до адміністративної відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, внаслідок чого йому були завдані душевні страждання, яких позивач зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку із порушенням звичайного способу життя, роботи, необхідністю поїздок до суду, пошук адвоката для відстоювання своїх порушених прав та законних інтересів, а також перенесеними переживанням (доведення в суді своєї невинуватості) під час довготривалого розгляду позову про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Між тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили йому страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли, не доведено причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, як і не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який позивач оцінив в 36850 грн., безпідставно застосовуючи положення Закону України від 01.12.1994 №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Так, до позовної заяви, як доказ заподіяння шкоди позивачу неправомірними діями представника органу державної влади, надано лише рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 28.04.2023 у справі № 165/3270/22, яким не встановлена протиправність дій працівників поліції стосовно ОСОБА_1 , який не оспорював правомірності притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП.

Очевидних ознак протиправності чи свавільності дій працівників поліції, під час винесення постанови про накладення адміністративного стягнення на підставі ст.36 КУпАП, по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 729805 від 15.11.2022, судом не встановлено.

Також суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо неможливості застосування до спірних правовідносин приписів статті 1176 ЦК України, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 р. у справі № 335/6977/22

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі №755/18920/18 (провадження № 61-17205ск19).

Відтак, оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилаються, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, суд не вбачає.

Крім того позивачем заявлено вимогу про стягнення з з держави через Державну казначейську службу України понесених ним витрат на правничу допомогу в розмірі 13040,00 грн, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, то відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу залишаються за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 22, 23, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, поліцейського СРПП ВП №1 (сел. Іваничі) Володимирського районного відділу поліції ГУНП у Волинській області старшого сержанта поліції Мартинюка Назара, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності та незаконним накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Головне управління Національної поліції у Волинській області, вул. Винниченка,11, м. Луцьк, 43025, ;

ОСОБА_3 , остання відома адреса місця роботи: АДРЕСА_2 , РНОКПП невідомий.

Державна казначейська служба України, юридична адреса: вул. Бастіонна, 6, м.Київ, 01601, .

Повний текст рішення виготовлено 16 червня 2025 року.

Головуючий підпис Орися ФЕРЕНС-ПІЖУК