У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2025 р.

м. Київ

справа № 755/10238/25

провадження № 4-с/755/96/25

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Котко А.С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , головний державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць Ольга Вікторівна, на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою, в якій просить визнати дії та бездіяльність головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць О.В. неправомірними; скасувати постанову головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць О.В. від 21 травня 2025 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 з підстав, які визначені п. 7 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»; зобов`язати головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць О.В. поновити порушене право стягувача ОСОБА_1 у спосіб надіслання виконавчого листа № 755/19637/17 від 15 листопада 2019 року разом із постановою державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Петросової-Гривнак О.В. від 08 серпня 2022 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 до Дніпровського районного суду м. Києва для визнання відмови стягувача від примусового виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року.

Заявник мотивує свою скаргу тим, що 16.12.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року № 755/19637/17. 02.08.2022 року стягувачем ОСОБА_1 було подано до ВДВС заяву про відмову від примусового виконання заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року. 08.08.2022 року на підставі п.1 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем було винесено постанову про закінчення ВП № НОМЕР_1 за заявою стягувача. 09.08.2022 року на підставі абз. 4 ч. 3 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець незаконно винесла постанову про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.08.2022 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року визнано протиправними дії державного виконавця в частині винесення постанови від 09.08.2022 року про скасування процесуального документа.21.05.2025 року головним державним виконавцем Заяць О.В. на підставі п. 7 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1. Разом з тим,заявник вважає, що державний виконавець Заяць О.В. повинна була керуватись ч. 3 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» та надіслати виконавчий лист № 755/19637/17 разом із постановою державного виконавця від 08.08.2022 року про закінчення виконавчого провадження до Дніпровського районного суду м. Києва для визнання останнім відмови стягувача від примусового виконання рішення суду від 04 квітня 2018 року.

Заявник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги скарги підтримала в повному обсязі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні скаргу підтримав в повному обсязі з підстав, що містять письмові пояснення, долучені до матеріалів справи.

Заінтересована особа головний державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць О.В. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду скарги повідомлялась належним чином, поважні причини неявки суду невідомі.

Згідно положення частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до наступного.

Згідно положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (частина перша статті 449 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Згідно положення ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Так, судом встановлено, що на виконанні у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) ВП № НОМЕР_1 знаходився виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва № 755/19637/17 від 15.11.2019 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , яка навчається, щомісячно в розмірі 881,00 грн. але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб починаючи з 21.12.2017 року і до закінчення навчання 30.06.2020 року. (а.с. 17)

08.08.2022 року в межах ВП № НОМЕР_1 державним виконавцем на підставі п. 1 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» за заявою стягувача винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. (а.с. 18-19)

09.08.2022 року в межах ВП № НОМЕР_1 державним виконавцем встановлено наявність помилки та на підставі абз. 4 ч. 3 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від. 08.08.2022 року. (а.с. 20-21)

18.01.2023 року Дніпровським районним судом м. Києва у справі № 755/7196/22 постановлено ухвалу, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.07.2023 року та постановою Верховного Суду від 10.12.2024 року, та якою скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Петросової-Гривнак Оксани Володимирівни, заінтересована особа - ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано протиправними дії державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Петросової- Гривнак О. В. здійснені в рамках ВП НОМЕР_1 в частині винесення постанови від 09.08.2022 р. про скасування процесуального документу. В інші частині в задоволені скарги - відмовлено.

21.05.2025 року головним державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць О.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП НОМЕР_1, керуючись п. 7 ч. 1 ст. 39 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку із відсутністю заборгованості зі сплати аліментів. (а.с. 22)

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Обґрунтовуючи подану скаргу, ОСОБА_1 зазначила, що державний виконавець незаконно винесла постанову про закінчення виконавчого провадження від 21 травня 2025 року, оскільки чинною є постанова про закінчення виконавчого провадження від 08 серпня 2022 року, та безпідставно не направила виконавчий лист та постанову про закінчення виконавчого провадження до Дніпровського районного суду міста Києва.

Принцип обов`язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони є обов`язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до висловлених раніше висновків Великої Палати Верховного Суду про застосування частини першої статті 41 Закону № 1404-VIII (див. mutatis mutandis пункти 77, 79 постанови від 03.11.2020 у справі № 916/617/17) постанову про закінчення виконавчого провадження, яка ухвалена без урахування вимог закону, можна оскаржити в судовому порядку, а відновлення відповідних прав скаржника може бути ефективно здійснене у разі задоволення скарги та скасування такої постанови.

Аналізуючи зміст поданої скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 в частині скасування постанови державного виконавця від 21.05.2025 року про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року у № 755/7196/22, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.07.2023 року та постановою Верховного Суду від 10.12.2024 року, визнано протиправними дії державного виконавця Деснянського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Петросової- Гривнак О. В. здійснені в рамках ВП НОМЕР_1 в частині винесення постанови від 09.08.2022 р. про скасування процесуального документу від 08.08.2022 року, таким чином наразі є чинною постанова державного виконавця від 08.08.2022 року про закінчення виконавчого провадження, яка заявником також була оспорена в межах справи № 755/7196/22, однак не була скасована ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.01.2023 року, тобто є законною та чинною.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права заявника має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Разом з тим, як роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», що кореспондується із положенням п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога заявника щодо зобов`язання державного виконавця Деснянського ВДВС надіслати виконавчий лист № 755/19637/17, який було видано Дніпровським районним судом міста Києва 15 листопада 2019 року, разом із постановою про закінчення виконавчого провадження від 08 серпня 2022 року до Дніпровського районного суду м. Києва, оскільки такі вимоги заявника є неефективним способом захисту та вже були досліджені під час судового розгляду скарги у справі № 755/7196/22.

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду. З позиції Суду правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов`язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід`ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції. Окрім того, підкреслено, що для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу - є позбавленням положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить є його порушенням.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , головний державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць Ольга Вікторівна, на дії державного виконавця підлягає до частково задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , головний державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць Ольга Вікторівна, на дії державного виконавця - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Заяць О.В. від 21 травня 2025 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

В іншій частині скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 19 червня 2025 року.

Суддя: В.І. Галаган