Справа № 606/44/25 року
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2025 року м.Теребовля

Теребовлянський районний суд

Тернопільської області в складі:

головуючого судді Малярчука В.В.,

при секретарі Зіньковській Н.Д.,

розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Теребовля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Пацула В.О. звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 110,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий номер 020010075 площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину житлового будинку загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 110,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на частину земельної ділянки кадастровий номер 020010075 площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Мотивуючи тим, що з 18.05.2000 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано 18.05.2000 року Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільської області (актовий запис № 10), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 18.05.2000 року. У подружжя ОСОБА_4 народилися дві дитини, а саме: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 23.02.2016 року. 12.11.2024 року ОСОБА_1 до Теребовлянського районного суду подано позовну заяву про розірвання шлюбу, укладеного між нею та ОСОБА_2 , зареєстрованого 18.05.2000 року Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільської області. На даний час шлюб не розірвано. За період подружнього життя сторонами по справі, як подружжям було набуто наступне майно: житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 110,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 020010075 площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Оскільки, майно було придбане у період шлюбу, а тому воно належить подружжю ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності. Позивач має намір поділити вищезазначене майно, шляхом визначення за нею частки житлового будинку з відповідною часткою земельної ділянки в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Станом на момент подання позову питання щодо добровільного розподілу спільно нажитого майна подружжя не вирішене (позивач та відповідач не можуть дійти добровільної згоди щодо розподілу спільного майна), що слугує підставою для подання позову. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу, або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Представник позивачки та позивачка в судове засідання не з`явилися, однак, представник позивачки подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності позовні вимоги довірительки підтримав, просив задоволити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про місце, та час розгляду справи, але не повідомив суд про причини своєї неявки.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Судом ухвалено рішення при заочному розгляді, відповідно до статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних мотивів.

18.05.2000 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано 18.05.2000 року Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільської області, актовий запис № 10, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 18.05.2000 року.

У подружжя народилися діти : син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між позивачкою та відповідачем відносини погіршились, вони втратили розуміння один до одного та практично припинили спілкування та проживання разом. У зв`язку із погіршенням відносин та недосягнення згоди щодо подальшого спільного проживання.

12.11.2024 року ОСОБА_1 до Теребовлянського районного суду подано позовну заяву про розірвання шлюбу, укладеного між нею та ОСОБА_2 , зареєстрованого 18.05.2000 року Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільської області.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 23.01.2025 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , який було зареєстровано 18.05.2000 року Микулинецькою селищною радою Теребовлянського району Тернопільській області, актовий запис № 10 розірвано.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дружбівської селищної ради Теребовлянського району Тернопільської області від 28.02.2002 року ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Надано право будівництва на виділеній ділянці житлового будинку згідно будівельного паспорта, без якого будь-які будівельні роботи проводити забороняється.

У серпні 2003 року виготовлено будівельний паспорт № 16 на забудову земельної ділянки, індивідуального забудовника ОСОБА_2 в селищі дружба АДРЕСА_1 .

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_4 від 15.11.2010 року та витягу про державну реєстрацію прав №27997760 від 15.11.2010 року житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 110,8 кв.м., який розташований за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .

Вказаний житловий будинок розташований наземельній ділянці з кадастровим номером 020010075 площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно державного акту серія ЯГ №017153 від 14.03.2006 року земельна ділянка з кадастровим номером 020010075 площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд належить ОСОБА_2 .

Згідно довідки від 20.11.2024 року № 299 виданої виконкомом Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області ОСОБА_1 про те, що вона зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , склад її сім`ї наступний : чоловік- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно Висновку про вартість майна станом на 12.12.2024 року, вартість житлового будинку складає 541800 гривень. Половина цієї вартості складатиме 541800:2=270900 гривень.

В період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 побудували житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , а тому вважається їхньою спільною сумісною власністю.

Станом на момент подання позову питання щодо добровільного розподілу спільно нажитого майна подружжя не вирішене (позивач та відповідач не можуть дійти добровільної згоди щодо розподілу спільного майна), що слугує підставою для подання позову. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу, або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями ч.1 ст. 60,63, ч.1 ст.69, ч.1 ст. 70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно абзацу першого пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно пункту 30 Великої Палати Верховного Суду України у справі № 209/3085/20 провадження № 14-182цс21 від 08.02.2022 року розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Згідно із статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «устатті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), зазначено, що: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуванні обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18)».

Відтак суд вважає доведеним позивачем та не спростованим відповідачем той факт, що спірний житловий будинок з господарськими спорудами, який зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 під час перебування сторін у шлюбі, а тому належать сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу між ними у рівних частках. Наявність обставин, які давали б підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін у праві спільної сумісної власності, суд не встановив.

За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.60,61,70,72 Сімейного кодексу України, ст. ст.368,372 Цивільного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст.5,13,76,258,259,263,265,268,280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок загальною площею 245,2 кв.м., житловою площею 110,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку кадастровий номер 020010075 площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , таким, що нажитий ними в період шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер 020010075, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , в порядку поділу майна подружжя право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 245,2 кв. м, житловою площею 110,8 кв. м, що розташований за адресою: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2709,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Розяснити учасникам справи, що інформацію щодо справи що розглядалася вони можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://tr.te.court.gov.ua.

Головуючий В.В. Малярчук