Єдиний унікальний номер 341/29/23
Номер провадження 2/341/6/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді - Гаполяка Т.В.,

секретаря судового засідання - Ворох З.Д.,

за участю:

представника позивача за первісним

позовом, відповідача за зустрічним - адвоката Дениса Т.Д.,

відповідача за первісним позовом,

позивача за зустрічним - ОСОБА_1 ,

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом, поданим представником адвокатом Денисом Тарасом Дмитровичем в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням,

та зустрічним позовом, поданим представником адвокатом Шевчук-Філімон Наталією Мирославівною в інтересах довірителя - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання Договору дарування удаваним, визнання об`єкту нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, суд, -

в с т а н о в и в :

1.Стислий виклад позиції позивача, відповідача.

Представник адвокат Денис Т.Д. в інтересах позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 та просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач ОСОБА_3 є власницею квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. У 2007 році між нею та ОСОБА_1 розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує фактично проживати у квартирі позивачки, чинить їй перешкоди у доступі та користуванні житлом. Неодноразово ОСОБА_3 не могла потрапити до свого житла, котре було зачинене з середини. Позивач зверталася до відповідача з проханням усунути перешкоди у вільному доступі у користуванні квартирою, а також про зняття його місця реєстрації, неодноразово за вищезазначеною адресою приїжджали працівники поліції. На даний час відповідач продовжує фактично проживати у квартирі, що належить на праві власності позивачці. Відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації місця проживання у спірному житлі. Позивачка не в змозі вільно розпоряджатись своїм майном, у зв`язку з чим змушена звернутись до суду з вказаним позовом

Представницею відповідача адвокатом Шевчук-Філімон Н.М. скеровано до суду зустрічний позов, в яким просить:

- визнати Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Н.А. Дирдою 27 грудня 2004 року удаваним;

- визнати об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов обґрунтований наступними обставинами.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. 15 жовтня 2007 року шлюб між сторонами розірвано. З часу розірвання шлюбу відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним постійно проживав у квартирі придбаній сторонами у шлюбі за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 в кінці 1990-х років поїхала на роботу до країни Італії. Спільні діти сторін проживали разом із ОСОБА_1 . Кошти, які вона передавала останній відкладав та у 2001 році за спільні заощадження придбав квартиру для сім`ї, оформивши договір купівлі продажу на своє ім`я. Через часті сварки, які вчинялися між подружжям з приводу укладення правочину він вимушений був відчужити вказане нерухоме майно, уклавши договір купівлі продажу із свояком відповідачки чоловіком сестри ОСОБА_2 . В подальшому, маючи на меті залишити ОСОБА_1 без належного йому майна. ОСОБА_3 разом із чоловіком її рідної сестри уклали договір дарування, ОСОБА_1 повідомили, що між ними було укладено договір купівлі продажу. До сьогоднішнього дня він був переконаний, що є власником частини нерухомого майна та частина квартири належить йому, тому до цього часу проживав у квартирі, здійснював там ремонти, підтримував майно у належному стані. Про те, що майно йому не належить дізнався після отримання матеріалами справи з суду. Посвідчений нотаріусом договір дарування позбавляє позивача прав на майна, яке було нажито ним під час спільного проживання разом із ОСОБА_3 . Він зрозумів, що колишня дружина ввела його в оману, уклавши Договір дарування фактично купивши будинок за спільні кошти.

При розгляді справи представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним адвокат Денис Т.Д. первісний позов підтримав, з підстав, викладених у такому, зустрічний заперечив.

При розгляді справи представниця відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним ОСОБА_1 адвокат Шевчук-Філімон Н.М., а також сам ОСОБА_1 зустрічний позов підтримали, з підстав, викладених у такому, первісний заперечили.

Додатково ОСОБА_1 пояснив, що при укладені Договору купівлі продажу з ОСОБА_2 та при укладенні договору дарування з ОСОБА_3 жодних розрахунків між сторонами не відбувалось.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні зустрічний позов заперечив. Пояснив, що він та ОСОБА_1 були свояками шваґрами. Йому стало відомо про продаж ОСОБА_1 квартири в місті Бурштині. За домовленістю зі сім`єю ОСОБА_4 він таку придбав. В квартирі залишився проживати ОСОБА_1 з дружиною ОСОБА_5 та дітьми. В подальшому стало відомо, що щодо ОСОБА_5 з боку її чоловіка вчиняється фізичний та психологічний тиск. ОСОБА_1 наносив побої, викликали поліцію. На прохання своєї дружини ОСОБА_6 він подарував спірну квартиру її сестрі ОСОБА_5 . Після укладення договору дарування ОСОБА_7 продовжив проживав з дітьми у зазначеній квартирі. ОСОБА_3 перебувала переважно на заробітках за кордоном.

2.Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 15 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюб розірвано, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 10).

22 вересня 2000 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 153).

15 лютого 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі продажу цієї ж квартири. Пунктом 2 Договору визначено продаж квартири за 8 997 гривень, які ОСОБА_2 заплатив, а ОСОБА_1 одержав до підписання договору (а.с. 152).

07 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір дарування цієї ж квартири. Пунктом 7 Договору визначено, що дружина дарувателя ОСОБА_9 дає згоду на дарування цієї квартири (а.с. 14).

Зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповіддю на запит Бурштинської міської ради Івано-Франківської області №80/02-26 від 12.01.2023 року про місце реєстрації ОСОБА_1 , даними в паспорті громадянина України позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним та відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним (а. с. 16,7,9).

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн (а.с.35-38).

ОСОБА_1 продовжує проживати у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що визнається сторонами.

Дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_9 та позивачка ОСОБА_3 є рідними сестрами, що визнається сторонами.

При укладенні 07 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Договору дарування жодних розрахунків між сторонами не проводилось, що визнається сторонами.

3.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи логічну послідовність встановлення обставин справи, приймаючи рішення в частині вимог зустрічного позову в частині визнати Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Н.А. Дирдою 27 грудня 2004 року удаваним, суд враховує наступне.

«Згідно зі статтею 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Тому доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України, має визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування, як і договір купівлі-продажу мають споріднену правову спрямованість - передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини купівлі-продажу передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі.

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

Суд, розглядаючи питання щодо удаваності правочину, має встановити мотиви передачі в дар майна, зокрема у випадках коли дарувальник та обдарований не перебувають у родинних відносинах.

Згідно з частино 1 статті 202, частиною 3 статті 203 ЦК України, головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у cправі № 912/3747/20».

Враховуючи доводи зустрічної позовної заяви, а також пояснення дані в судовому засіданні ОСОБА_1 вказує як на удаваність укладеного 15 лютого 2001 року між ним та ОСОБА_2 . Договору купівлі продажу спірної квартири так і укладеного 07 грудня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Договору дарування цієї ж квартири.

Зокрема ОСОБА_1 зазначає, що при укладені Договору купівлі продажу з ОСОБА_2 жодних розрахунків між сторонами не відбувалось.

В силу частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак, зазначений Договір купівлі продажу від 15 лютого 2001 року ОСОБА_1 у спосіб заявлення вимоги не оспорюється, тобто не оспорюється право власності ОСОБА_2 на дану квартииру.

ОСОБА_2 правомірно розпорядився власним майном, подарувавши спірну квартиру сестрі дружини.

Судом не здобуто інших, непрямих доказів, які вказують на оплатність оспорюваного Договору дарування і можливе придбання квартири за договором з ОСОБА_2 саме за кошти подружжя (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Зрештою, ОСОБА_1 стверджує про безоплатність такого.

Відтак, в зустрічному позові в частині визнати Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Н.А. Дирдою 27 грудня 2004 року удаваним слід відмовити.

Приймаючи рішення в частині вимог зустрічного позову:

- визнати об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд враховує наступне.

Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено законом або договором.

Проте відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування та інше.

Відтак, зустрічний позов в частині вимог - визнати об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , які по суті є похідними попередньої вимоги слід відмовити.

Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбаченому законом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Отже, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 постійно проживає у спірній квартирі за згодою власника і набув право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Таким чином відповідач набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а належить на праві особистої приватної власності позивачці. Такий сервітут є тимчасовим.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

у частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений

договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім?ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім?ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім?ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК

України. Таким чином, на думку Великої Палати Верховного Суду, дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути не досконалими.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N?6-2931це 16, від 29 листопада 2017 року у справі N?753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі N?695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі N?523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт реєстрації шлюбу у поєднанні з добровільним залишенням проживання ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_3 , то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у квартирі, що належить іншій особі втратила статус члена сім`ї власника.

Судом встановлено, що позивачка за первісним позовом є власником спірної квартири.

ОСОБА_1 спільним побутом із ОСОБА_3 не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України (висновок наведений у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі №702/101/18).

Відтак, первісний позов в частині вимог - визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 слід задовольнити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Первісний позов, поданий представником - адвокатом Денисом Тарасом Дмитровичем в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням

-задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В зустрічному позові поданому представником адвокатом Шевчук-Філімон Наталією Мирославівною в інтересах довірителя - ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з позовними вимогами:

-визнати Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Н.А. Дирдою 27 грудня 2004 року удаваним;

-визнати об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя;

-визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1

-відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін, учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним ОСОБА_3 , місце реєстрації проживання якої за адресою: АДРЕСА_1 ;

позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним - ОСОБА_1 , місце реєстрації проживання якої за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 , місце реєстрації проживання якого за адресою: село Глибоке, Богородчанська селищна громада, Івано-Франківська область.

Повне рішення суду складене 20 червня 2025 року.

СуддяТарас ГАПОЛЯК