ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/3645/21 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н. В.
Провадження № 22-ц/818/1038/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сологубовської Анжеліки Едуардівни на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 серпня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року до суду з позовом звернулася ОСОБА_1 , який в подальшому був уточнений, та заявлений до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями.

Позовна заява мотивована тим, що 02.06.2021 року Жовтневим районним судом м. Харкова прийнято позовну заяву ОСОБА_5 про набуття права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що 22.06.2022 року складено відповідний актовий запис №4933. ОСОБА_5 був чоловіком ОСОБА_1 , яка є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 і стала позивачем у даній справі. Спірним є питання щодо домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з двох житлових будинків літ. «А-1» та літ. «Б-1» та належними до них надвірними будівлями, при цьому вимоги ОСОБА_1 стосуються визнання права власності на житловий будинок літ. «Б-1» у зазначеному домоволодінні, загальна площа якого складає 47.8 кв.м., житлова 22.4 кв.м., та надвірні будівлі - гараж, вбиральня, трубчастий колодязь.

Вказала, що за життя ОСОБА_5 наполягав на визнанні за ним права власності на будинок літ. «Б-1» з тих підстав що йому належить 224/1000 частки, 224/1000 він успадкував після смерті своїх родичів він значно збільшив за свої кошти площу будинку та визнавав що ОСОБА_2 належить 417/1000 частини домоволодіння, котрий користується будинком літ. «А-1», інші власники домоволодіння вже померли, спадкоємців немає. З моменту народження до моменту звернення до суду ОСОБА_5 безперервно проживав у своєму будинку та дбав про нього. ОСОБА_5 за життя не зміг документально підтвердити факт родинних відносин з кровними родичами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому у будинку залишилось чимало їх особистих речей (предмети меблів, домашньої утворі, особисті речі, книги та інше), які належали за життя його тітці по материнській лінії ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_7 . Вказані речі ОСОБА_5 прийняв та ними опікувався. За вказаною адресою в будинку «Б-1» раніше проживала родина ОСОБА_5 - його бабка, дід ОСОБА_8 , його батьки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , його тітка ОСОБА_6 та двоюрідний брат ОСОБА_7 , що підтверджується записами у домовій книзі. Чоловік позивача відкрито, безперервно (з дня народження) користувався спірним майном, дбав про його стан, сплачував комунальні платежі. Будь-кого з зазначених співвласників вже немає в живих. Пошук можливих спадкоємців результату не дав. Факт смерті власників спірних будівель встановлено Жовтневим районним судом м. Харкова 04.03.2021 року по справі №639/5642, провадження 32/639/288, а саме: ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про смерть № 8734 від 05.12.1981 року, ОСОБА_7 - травень 1929 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис про смерть № 10388 від 16.11.2004 року, ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис про смерть №9036 від 18.12.1070 року, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла у 2000 році. Нотаріального посвідчення прийняття спадщини від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відбувалось, бо відбулось фактичне успадкування цієї долі від матері до сина, а з часом від ОСОБА_7 до його двоюрідного брата - ОСОБА_5 . Спадкування долі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відбулось відповідно до чинного на той час законодавства ст. 524 ЦК УРСР.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просила суд встановити факт, що має юридичне значення - факт родинних відносин між первісним позивачем ОСОБА_5 та його рідною тіткою (по материнській лінії) ОСОБА_6 ,1895 року народження, а також між ОСОБА_5 та його двоюрідним братом (по материнській лінії) ОСОБА_7 , 1929 року народження; встановити факт прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті його родичів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вигляді 224/1000 частини домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 ) та надвірними будівлями до нього; визнати за ОСОБА_5 право власності на 224/1000 частини (долі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) домоволодіння, що розташовано за адресою: АДРЕСА_2 ) та надвірними будівлями до нього; визнати за ОСОБА_1 , право приватної власності на 224/1000 частини у домоволодінні, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .

21.11.2022 року до початку судового засідання від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення її до участі у справі у якості правонаступника позивача ОСОБА_5 , який помер.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.11.2022 року залучено до участі в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про набуття права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями у якості правонаступника позивача ОСОБА_5 ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

12.09.2023 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, набуття права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, поділ майна у спільній сумісній власності, припинення права на частку у спільному майні, зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог №№1-3 залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків уточненої позовної заяви протягом 5 днів з дня отримання копії даної ухвали. У прийнятті до розгляду уточненої позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, набуття права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, поділ майна у спільній сумісній власності, припинення права на частку у спільному майні, зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог №№4-9 - відмовлено.

18.09.2023 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова прийняти до розгляду уточнений позов та продовжено розгляд по суті цивільної справи №639/3645/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, встановлення факту прийняття спадщини, набуття права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями, призначено судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.02.2024 року залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , адреса: АДРЕСА_1 . Прийнято до розгляду уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представника ОСОБА_1 - адвокат Сологубовська Анжеліка Едуардівна через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, у якій просить задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вказала, що вступна частина змісту рішення суду відповідає приписам ст.265 ЦПК України, а описова, мотивувальна і резолютивна частини не відповідають вимогам законодавства та дійсним обставинам справи.

Зазначила, що суд під час підготовчого засідання, маючи у провадженні позовну заяву від 02.06.2021 та уточнену позовну заяву 25.06.2021 до відповідача ОСОБА_2 , який не заперечував проти задоволенні позову подав відповідну заяву суду та просив справу розглянути у його відсутність. Суд залучивши у якості третьої особи ХМР на підставі ч.3 ст.200 ЦПК України мав можливість ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження у зв`язку з визнання позову відповідачем, але не застосував зазначену норму процесуального права, чим порушив права та інтереси ОСОБА_5 . З посиланням ст.4,ЦПК України, ч.2 ст.15, ст.16 ЦК України ОСОБА_5 посилався на своє право щодо захисту свого цивільного права, майнового інтересу, який по суті не суперечить загальним засадам цивільного законодавства у тому числі на визнання права. ОСОБА_5 правонаступником якого є ОСОБА_1 зазначали, що до захисту їх цивільних прав суд сам знає який закон застосувати. Посилається на постанову Великої Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц.

Вказала, що суд мав можливість, на мій погляд, захистити мій інтерес та визнати право власності на зазначені долі за її чоловіком та, як наслідок, за нею правонаступником ОСОБА_13 , але не зробив це. Відбулося порушення «справедливої рівноваги, що має існувати між захистом права власності та загальними інтересами», бо нерухомість занепадає, інтерес третіх осіб відсутній, а Позивач не може на свій розсуд розпоряджатись власністю, бо не має на неї, як на об`єкт (1/1), особистих прав власності. Право розпоряджатися своїм майном становить традиційний і фундаментальний аспект права власності в Україні.

Зауважила, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 14 п. 1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказав, що у відповідності з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР. Відповідно до ст. ст. 525 та ст. 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця…», - Суд не застосував їх для захисту інтересу ОСОБА_5 , а іншого способу захисту ніж судовий Позивач ОСОБА_5 не мав, бо не мав необхідного обсягу документів.

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.», - але існує більш «пізня» практика Верховного суду України, яку вона просила застосувати: «Вважає що до захисту її цивільних прав Суд сам знає який закон застосувати» та пряма норма права ст. 197,198 ЦПК України де чітко зазначено, що саме Суд має здійснити дії (замінити неналежного відповідача) необхідні для забезпечення правильного розгляду справи по суті.

Вказала, що суд в описовій частині Суд не зазначив: заяви та клопотання позивача, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів); у мотивувальній частині Судом не вказано: докази, на підставі яких встановлені відповідні фактичні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; у резолютивній частині рішення не зазначено: висновок суду про відмову в позові щодо кожної з заявлених позовних вимог.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного домоволодіння, однак ніколи не був родичем або спадкоємцем інших співвласників домоволодіння. Судом у даній справі не встановлено осіб, які б були спадкоємцями, що прийняли спадщину і були живими на час розгляду справи. Отже, в даному випадку позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 повинен відповідати за пред`явленим позовом. Внаслідок відсутності спадкоємців належним відповідачем у даній справі є Харківська міська рада. Орган місцевого самоврядування Харківська міська рада залучена до участі в справі в якості третьої особи, позивачем або представником позивача адвокатом клопотання про залучення до участі в справі Харківської міської ради в якості співвідповідача або про заміну первісного відповідача на Харківську міську раду не подавалось.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_14 (рос. мовою) народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , про що зроблено відповідний актовий запис та підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого повторно 1950 року та записом про народження №2408/1262. Батьками зазначені ОСОБА_15 (рос. мовою) та ОСОБА_16 (рос. мовою) (т.1, а.с. 12, 178).

18.08.2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , уклав шлюб з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , про що зроблено відповідний актовий запис №159 та підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 139, 202, 212).

Згідно з копією довідки від 05.06.2020 року КП «Харківське міське БТІ» ХМР про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів (з паперових носіїв та відомостей, внесених до реєстру) житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить:

ОСОБА_5 - 112/1000 часток на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого 17.05.1960 року Виконкомом Жовтневої ради м. Харкова;

- 112/1000 частин на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 11.06.1991 року П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою, р. №4-1336;

ОСОБА_17 - 8/1000 часток, на підставі договору дарування, посвідченого 19.06.1997 року П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою;

ОСОБА_11 - 55/1000 часток, згідно рішення Народного суду 2-ї дільниці Жовтневого району м. Харкова від 21.03.1960 року, справа № 2-127;

ОСОБА_6 - 112/1000 часток, на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого 24.04.1961 року Виконкомом Жовтневої ради м. Харкова;

ОСОБА_7 - 112/1000 часток, на підставі Свідоцтва про право особистої власності, виданого 24.04.1961 року Виконкомом Жовтневої ради м. Харкова;

ОСОБА_2 112/1000 часток, на підставі Договору дарування, посвідченого 18.10.2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А., реєстровий № 10060.

При цьому в довідці міститься примітка, відповідно до якої при внесенні відомостей до Реєстру прав власності на нерухоме майно зроблено помилку в імені власника (8/100 часток), а саме: замість ОСОБА_17 було зазначено ОСОБА_12 та помилково зазначена дата в підставі права приватної власності на 112/1000 часток за ОСОБА_6 та на 112 часток за ОСОБА_7 , а саме : замість свідоцтво про право власності, видане 24.04.1961 Виконкомом Жовтневої ради м. Харкова, зазначено свідоцтво про право власності, видане 24.05.1961 Виконкомом Жовтневої ради м. Харкова (т.1 а.с. 13-14, 156-157).

На підтвердження вказаних обставин позивачем суду надані ряд правовстановлюючих документів, які відповідають зазначеним в довідці даним (т.1 а.с.137, 140, 154, 155).

Домоволодіння АДРЕСА_1 складається з двох житлових будинків літ. «А-1» та літ. «Б-1» та належними до них надвірними будівлями, що підтверджується довідкою КП «ХМБТІ» ХМР від 20.07.2020 року та технічним паспортом на домоволодіння від 23.07.2020 року (т.1, а.с. 15-20, 53-58, 96-101,158-163).

Матеріали інвентаризації домоволодіння і додані до них рішення виконкому свідчать про те, що розподілу домоволодіння відповідно до фактичного користування між співвласниками проведено не було через технічну неможливість (т.1 а.с.142-146, т.2 а.с. 109-114)

На підтвердження користування домоволодінням, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 позивачем залучені копії квитанцій про сплату комунальних платежів та оформлення відповідних договорів стосовно ремонтно-будівельних робіт і встановлення обладнання у домоволодінні (т.1, а.с. 71-78, 84-95, 102-113, 120, 121).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30.06.2022 року (т.1, а.с. 201, 213).

Після його смерті була заведена спадкова справа №26/2022, спадщину прийняла його дружина ОСОБА_1 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 08.07.2022 року та копією Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.03.2023 року (т.1 а.с. 214, 239).

09.01.2023 року проведена технічна інвентаризація будинку і видано технічний паспорт від 07.02.2023 року (т.1 а.с.240- 253).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.07.2023 року № 337793540 на даний час 224/1000 частки домоволодіння з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 278, виданого 15.03.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бідонько Л.Л. (т.2 а.с.67-70).

Місце проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 20.06.2023 року, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 21.06.2023 року (т.2 а.с. 71).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.03.2021 року, яке набрало законної сили 09.04.2021 року, у задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за набувальною давністю відмовлено. У вказаному рішенні судом зроблено висновок про те, що позивачами, як за основним позовом так і за зустрічним позовом, не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

За цим рішенням суду встановлені певні обставини, зокрема:

Як вбачається з актового запису про смерть №9036 від 18.12.1070 року ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_12 .

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_13 , що підтверджується актовим записом про смерть №10388 від 16.11.2004 року.

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_14 , що підтверджується актовим записом про смерть №8734 від 05.12.1981 року.

Відповідно до листа Державного архіву Харківської області від 28.12.2021 року надані ксерокопії актових записів про народження ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_15 (а.с.т.1 а.с.178,180), а також зазначено, що в метричних книгах м. Харкова Харківської губернії за 1895, 1903 роки метричних записів про народження ОСОБА_6 у січні 1895 року, ОСОБА_19 ІНФОРМАЦІЯ_16 немає. В архівному фонді Бюро записів актів громадянського стану міських, відділень Управління НКВС УРСР по Харківській області у книзі ретрат актів про народження по м. Харкову Харківської області за 1924 рік запис від 23 серпня 1924 року (реєстраційний номер 2408/1262) про народження ІНФОРМАЦІЯ_17 « ОСОБА_14 » (так у документі батьки якого: « ОСОБА_20 , ОСОБА_21 » (так у документі). Батькові - 24 роки, українець, матері - 21 рік, українка. В архівному фонді Бюро записів актів громадянського стану міських відділень Управління НКВС УРСР по Харківській області у книзі реєстрації актів про народження по м. Харкову Харківської області за 1929 рік є запис від 25 травня 1929 року (реєстраційний номер 3147/727) про народження ІНФОРМАЦІЯ_18 « ОСОБА_22 » (так у документі), батьки якого: « ОСОБА_23 , ОСОБА_24 » (так у документі). Вік батьків, національність новонародженого та батьків не вказані (том №1, а.с. 176-177, 179-180).

Копії матеріалів будинкової книги надані суду у вигляді, який заважає співставити відповідні дані мешканців з їх даними про реєстрацію (т.1 а.с.147-151, т.2 а.с. 119-138).

Також суду надані світлини без можливості ідентифікації зображених на них осіб (т.2 а.с.72-76).

Інших доказів на підтвердження родинних зв`язків між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 суду не надано.

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 21.06.2023 року станом на дату складання довідки за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (т.2 а.с.170). У зв`язку з вказаними даними ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були залучені до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Між тим, статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядається, якщо такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1120 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, із якого вона оголошується померлою.

Разом з тим, статтями 1216, 1220-1221 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Цивільне законодавство встановлює п`ять черг спадкоємців за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі і народжені після його смерті, батьки померлого, той з подружися, який його пережив. До другої черги спадкоємців за законом законодавець відносить рідних братів та сестер спадкодавця, його бабу та діда як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. Особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до відкриття спадщини, віднесені до спадкоємців, які мають право на спадкування у четверту чергу.

Згідно з положеннями ст. 1265 ЦК України п`ята черга спадкоємців за законом 1. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. 2. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Зі змісту ст. 1266 ЦК України спадкування за правом представлення 1. Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. 2. Прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. З. Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. 4. Двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. 5. Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну. 6. При спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують прав на спадкування почергово. Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Разом з тим відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзаці 14 п. 1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказав, що у відповідності з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої ЦК можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР.

Відповідно до ст. ст. 525 та ст. 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР).

У ст. 549 ЦК Української PCP, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити із положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України, роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі№ 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18) (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18) (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17-ц (провадження № 14-626цс18) (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19) (пункт 31) та від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) (пункт 63)).

У справах про визнання права власності в порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див. постанову Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18).

У цій справі предметом спору є визнання за позивачем права власності саме в порядку спадкування, як було з`ясовано в судовому засіданні після неодноразових змін позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного домоволодіння, однак ніколи не був родичем або спадкоємцем інших співвласників домоволодіння. Судом у даній справі не встановлено осіб, які б були спадкоємцями, що прийняли спадщину і були живими на час розгляду справи. Отже, в даному випадку позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 повинен відповідати за пред`явленим позовом. Належним відповідачем у даній справі є Харківська міська рада.

Орган місцевого самоврядування Харківська міська рада залучена до участі в справі в якості третьої особи, позивачем або представником позивача адвокатом клопотання про залучення до участі в справі Харківської міської ради в якості співвідповідача або про заміну первісного відповідача на Харківську міську раду не подавалось

Таким чином, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями у зв`язку з тим, що позов пред`явлений до неналежного відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сологубовської Анжеліки Едуардівни залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 серпня 2024 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 червня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.