Справа №705/3562/23
2/705/289/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Піньковського Р.В.

секретаря судового засідання Заповітряній Д.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 , в обґрунтування зазначивши наступне.

Вона, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 . Вказана частина будинку нею була успадкована після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Власником іншої 1/2 частини цього будинку є її сестра ОСОБА_6 , яка також набула право власності шляхом прийняття спадщини після смерті батька.

Відповідно до договору про порядок користування житловим будинком від 13.08.1997, за нею встановлено певний порядок користування вищевказаним будинком.

02.09.1994 між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який через певний час розірвано рішенням суду від 26.12.2022.

У визначеній їй частині будинку фактично проживає вона, ОСОБА_1 та її колишній чоловік, відповідач ОСОБА_3 , який своїм проживання чинить їй перешкоди у користуванні належним їй на праві спільної часткової власності будинком.

Так, проживаючи у її власності, закрив на ключ одну із кімнат та не надає доступу до неї, здійснює психологічне насильство, зчиняє сварки, висловлюється ненормативною лексикою, не працює.

Також її колишній чоловік ОСОБА_3 навмисно скоїв відносно неї кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 257 КК України, а саме у період з лютого 2023 року по березень 2023 року викрав її особисті документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; технічний паспорт на вказаний будинок; будівельний паспорт веранди на її ім`я; робочі проекти водо- та газопостачання, а також паспорт на її ім`я, у зв`язку з чим було розпочато кримінальне провадження № 0000368.

У зв`язку із цим кримінальним правопорушенням вона вимушена була витрачати свої кошти, час, здоров`я на поновлення викрадених документів.

Вказує про те, що вона з ОСОБА_3 розлучені, спільного побуту не ведуть, спільного бюджету не мають, відповідач не є членом сім`ї та фактично є сторонньою особою, який фактично проживає у її власності без законних на те підстав. Договір оренди на частину будинку вона з відповідачем не укладали та усно не приходили до домовленості щодо користування її власністю.

Виселятися добровільно ОСОБА_3 з будинку категорично відмовляється та своїми діями, а саме психологічним насиллям, вчиненням кримінального правопорушення проти неї, перешкоджанням доступу до кімнат, ускладнює життя їй законному власнику. У зв`язку з проживанням відповідача у її частині будинку, належній їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, у неї виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг.

Внаслідок вищевикладених протиправних дій відповідача, вона, як власник житла, позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, чим об`єктивно порушує її права.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 , який не є членом її сім`ї, який здійснює проти неї кримінальні правопорушення, систематично порушує правила співжиття та робить неможливим для неї, як для власника майна, мешкання з ним в одному будинку, тому вважає, що ОСОБА_3 підлягає виселенню без надання йому іншого житлового приміщення, на підставі ст. 116 ЖК Української РСР, тому вона і звернулася до суду з цим позовом.

Просить суд прийняти рішення про усунення перешкоди у користуванні належному їй, ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину 1/2 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 .

Стягнути з відповідача суми судових витрат, які вона понесла та очікує понести у зв`язку з розглядом справи.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на адресу суду направив відзив, у якому позовні вимоги не визнав, вважаючи їх необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимим доказами, що суперечить вимогам чинного законодавства та міжнародним правовим актам, посилаючись на наступне.

Позивач фактично єдиною підставою зазначає, що відповідачем їй чиняться перешкоди лише його проживанням, але жодних обґрунтувань в позові немає, а наведені у позові обставини не підтверджені належним та допустимим доказом і є лише словами позивача, до яких, на думку представника відповідача, слід віднестися критично, оскільки між сторонами існують складні відносини, а тому такі слова ОСОБА_1 не можна розцінювати як об`єктивні та правдиві.

Загалом, ОСОБА_1 свої позовні вимоги належним чином не довела.

Так, фактичні обставини справи є таким, що з липня 1994 року і по теперішній час ОСОБА_3 проживає в будинку АДРЕСА_1 , власником 1/2 частки якого з 04.04.1996 є ОСОБА_1 . Шлюб сторони зареєстрували 02.09.1994 і з 08.11.2002 відповідач зареєстрований у зазначеному будинку.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_3 при розгляді справи про розірвання шлюбу, який бажав зберегти шлюб, такий шлюб все ж таки було розірвано по причині несумісності характерів та різні погляди на життя, що призводило до скандалів та сварок.

Після розірвання шлюбу і до цього часу ОСОБА_3 проживає у вказаному будинку та приймає активну участь у його утриманні, у тому числі проводить часткову сплату грошових коштів за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Іншого житла відповідач не має. Проживаючи у спірному будинку відповідач приймає активну участь у його утриманні, у тому числі сплачує кошти за комунальні послуги.

Доведено, що ОСОБА_3 вселився в будинок АДРЕСА_1 у 1994 році зі згоди власника та проживає у ньому безперервно до цього часу, тобто вселився він у будинок як член сім`ї власника, за її згодою із дотриманням встановленого порядку, проживав там безперервно, а тому набув право користування спірною квартирою.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. ст. 156, 116 ЖК України та може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правил співжиття роблять неможливим для інших проживання ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Зі спірних правовідносин наявна стала позиція Верховного Суду, згідно якої, якщо особа вселилася у спірну квартиру як член сім`ї наймача, за згодою наймача, проживала у спірній квартир, то вона набула право користування спірною квартирою.

За вказаних обставин, просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_3 про усунення користування квартирою шляхом виселення у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що вона є власником половини житлового будинку, оскільки прийняла спадщину після смерті батька. У належній їй частині будинку проживає її колишній чоловік, з яким шлюб було розірвано ще у 2022 році, але після цього він, не маючи права на проживання в її помешканні, зайняв окрему кімнату, не сплачує комунальні послуги, вчиняє сварки, такою поведінкою та діями створюючи їй перешкоди у користуванні власним майном. Разом з тим підтвердила, що дійсно відповідач був зареєстрований в даному будинку з її дозволу з 1997 року, але з реєстрації його знято було за її ініціативою у 2023 році. Чи має відповідач інше житло їй не відомо.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги та факти, викладені у позові підтримав в повному обсязі. Пояснив, що його довіритель перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, тому, оформивши належним чином право власності на спадкове майно після смерті батька, а саме на 1/2 частину житлового будинку, зареєструвала місце проживання відповідача у своєму будинку. Шлюб між сторонами було розірвано в 2022 році, але відповідач без належних підстав залишився проживати у будинку його довірителя, якій перешкоджає користуватися її ж майном, встановивши замок на одній із кімнат, вчиняє постійні сварки та скандали, не сплачує комунальні послуги, викрав правовстановлюючі документи на будинок, у зв`язку з чим за зверненням позивачки було зареєстровано кримінальне провадження. Договір оренди з позивачем відповідач також не укладав, спільного господарства з позивачем не веде, з 2023 року проживає у спірному житлі без реєстрації, не є членом сім`ї позивача, між ними склалися неприязні стосунки, отже відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні її власністю, що є підставою для виселення відповідача з помешкання позивача, тому просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти обставин та посилань позивача щодо нібито чинення ним їй перешкод у користуванні житлом, оскільки доступ до кімнати у позивача є і такому він ніколи не перешкоджав. Також просить врахувати, що він сплачує комунальні послуги за вказаною адресою, яка є його основним та єдиним місцем проживання, іншого житла не має.агалом позивачем необґрунтовано поставлено таке питання та нічим не підтверджено, тому просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та нічим не підтвердженими. Так, його довіритель вселився та проживає у належному позивачці будинку з дозволу власника, колишньої дружини, тобто, як член сім`ї власника. Правил спільного проживання не порушує, перешкод не чинить, що підтверджується і самим позовом, оскільки ніяких доказів обставин, викладених у позові позивачем не надано. Несе витрати по утриманню житла, сплачуючи комунальні послуги, іншого житла не має. Кримінальне провадження, на яке посилається позивач, не стосується та не пов`язане з нібито чиненням перешкод позивачу відповідачем, а тому і не може бути доказом у вказаній справі. У зв`язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст. ст. 80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 квітня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1266, виданого державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Очеретяною В.В., спадкоємцями майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 є в рівних частинах кожний: дочка ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_1 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з жилого будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У відповідності до дублікату договору про порядок користування житловим будинком від 13 серпня 1997 року, між ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_1 встановлено наступний порядок користування житловим будинком та в користування ОСОБА_1 відходить частина будинку зазначена цифрами 1 пл. 6,3 кв.м, 1-2 пл. 12,1 кв.м, 1-3 пл. 16,1 кв.м, сарай «Б», «В», літня кухня «Г», вбиральня «Д», огорожа № 1, хвіртка № 2. Вказаний договір посвідчений Очеретяною В.В., державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2-3045.

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_1 , по 1/2 частці за кожним, що підтверджується відміткою у технічному паспорті на вказаний житловий будинок.

Згідно витягу № 3443/22-09 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 , складеного 09.06.2023, за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Крім того, факт реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується витягом з реєстру територіальної громади сформованого 12.06.2023 за № 2023/004370195, виконавчим комітетом Уманської міської ради.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1994 по 26.12.2022, що підтверджується рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.12.2022, яке набрало законної сили 26.01.2023, згідно відмітки на вказаному рішенні.

Крім того, позивач в підтвердження заявлених нею позовних вимог додає талон-повідомлення єдиного обліку № 4996, згідно якого 03.05.2023 о 21.28 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 03.05.2023 о 21.26 за адресою: АДРЕСА_1 , через канцелярію від ОСОБА_1 надійшло звернення, в якому вказує на вчинення неправомірних дій колишнім чоловіком, ОСОБА_3 , який забрав та не повертає особисті документи заявниці.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.05.2023 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за номером кримінального провадження 0000368, та викладено короткий зміст обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 22.05.2023 до Уманського РУП ГУНП в Черкаській області надійшла ухвала слідчого судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області № 705/2337/23 1-кс/705/530/23 від 10.05.2023, про внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 , зареєстрованої за № 4996 від 04.05.2023, про те, що з лютого 2023 року колишній чоловік заявниці викрав особисті документи, а саме свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, технічний паспорт на вказаний будинок, робочі проекти водо- та газо-постачання ЄО № 5829.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦПК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 47 Конституцією України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує та не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтями 317 та 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Разом з цим, як вказано вище, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника (співвласника), у тому числі житлового приміщення або будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності протиправних перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ч. 5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються всупереч із призначенням цих прав чи з порушенням.

Як встановлено судом позивач ОСОБА_1 дійсно з 1997 року є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , прийнявши спадщину після смерті свого батька. З 1994 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний в судовому порядку в грудні 2022 року.

Згідно відмітки у паспорті громадянина України НОМЕР_2 , виданого 25 вересня 2002 року, відповідач по справі ОСОБА_3 зареєстрований з 08.11.2002 в АДРЕСА_1 , хоча фактично проживає за вказаною адресою з 1994 року, що не заперечувалося і самою позивачкою по справі.

Також відповідачем сплачуються комунальні послуги, що підтверджується наданими останнім квитанціями, і також не заперечувалося позивачем під час розгляду справи, а лише зазначалося у позові, що на неї покладені додаткові витрати, у зв`язку з проживанням ОСОБА_3 у належному їй помешканні, при цьому доказів такому твердженню матеріали справи не містять.

Крім того, позивачем не підтверджено будь якими доказами її твердження про вчинення відповідачем перешкод у користуванні. Наданий позивачем витяг з ЄРДР щодо досудового розслідування за її заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, лише підтверджує факт проведення органом поліції досудового розслідування за заявою позивача, але дана обставина сама по собі без зазначення зафіксованих фактів перешкод у користуванні майном позивача не може бути взята судом до уваги оскільки не стосуються предмету спору вказаної цивільної справи.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вказаних обставин, суд вважає, що позивачем не наведено достатніх та належних доказів факту створення відповідачем ОСОБА_3 перешкод у користуванні належною позивачці частиною будинку. Крім того, суд враховує, що відповідач ОСОБА_3 вселився в будинок АДРЕСА_1 зі згоди власника, тобто позивача ОСОБА_1 , а також той факт, що відповідач не має іншого помешкання, що підтверджується інформаційним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо фізичної особи ОСОБА_3 , рнокпп НОМЕР_1 .

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановивши, що відповідач ОСОБА_3 зі згоди позивача вселився та тривалий час проживав у належній позивачу частині будинку безперервно, отже набув право користування цим житловим приміщенням, за яке сплачує кошти на утримання, не має іншого житла та в діях відповідача не встановлено перешкоджання позивачу у користуванні вказаним майном, тому суд дійшов висновку про недоведеність усіх позовних вимог, а тому вони не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 16, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 06.06.2025.

Суддя: Р. В. Піньковський