Справа № 650/2091/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025р. Херсонський міський суд Херсонської області

у складі: головуючої судді Зуб І.Ю.,

за участю секретаря Федорової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу в загальному провадженні за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить:

- Визнати недостовірною і такою, що ганьбить її, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем по справі - ОСОБА_2 , у соціальній мережі «Фейсбук» наступного змісту: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ЛЄМЄШОВА - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ТЦК ...от так - в квітні 2022 збирала підписи за руській мір, в квітні 2024 працівник ТЦК в районі», «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...».

- Спростування цієї інформації здійснити шляхом зобов`язання відповідача по справіі - ОСОБА_2 розмістити у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію про наявність рішення, що набрало законної сили, яким визнано недостовірною та такою, що ганьбить її, ОСОБА_1 честь, гідність та ділову репутацію інформацію такого змісту: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ЛЄМЄШОВА - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ТЦК ...от так - в квітні 2022 збирала підписи за руській мір, в квітні 2024 працівник ТЦК в районі», «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...».

- стягнути з Відповідача на користь Позивача 15000, 00 грн. (Вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) моральної шкоди.

- судові витрати покласти на відповідача.

Позов мотивований наступним.

У соціальній мережі «Фейсбук» відповідач по справі зазначив публікацію наступного змісту: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ЛЄМЄШОВА - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ТЦК ...от так - в квітні 2022 збирала підписи за руській мір, в квітні 2024 працівник ТЦК в районі», «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...».

В опублікованих відповідачем по справі коментарях вбачається стійке і систематичне намагання створити у необмеженого кола осіб, які є учасниками соціальної мережі Фейсбук», враження про нібито її сепаратистку діяльність, що є елементом диспозицій таких кримінально караних діянь проти основ національної безпеки України, як посягання на територіальну цілісність і недоторканість України (ст. 110 КК України), фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України (ст. 1102 КК України), державна зрада (ст. 111 КК України).

Вказану інформацію, яка є недостовірною та містить в собі негативний зміст, відповідач розповсюджує у відсутність не лише обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, про нібито винні дії повивача, а й навіть у відсутність кримінального провадження, тим самим грубо попираючи презумпцію невинуватості, декларовану Основним Законом України, кримінальним процесуальним законодавством та міжнародними правовими актами. Стосовно ділової репутації, означена інформація ганьбить і її, ганебні відомості про нібито схильність позивача до порушення законності не сприяють зміцненню цієї репутації, змушують її виправдовуватися перед оточенням в тому, що вона не є сепаратисткою. Сформована на теперішній час її власними зусиллями добропорядна ділова репутація необґрунтовано заплямована відповідачем по справі. Поширена інформація не відповідає дійсності та?порушує особисті немайнові права позивача на недоторканість її честі, принижує людську гідність, шкодить діловій репутації, оскільки багато односельців, знайомих та друзів прочитали та почули цю недостовірну інформацію.

Позивач працює інспектором відділу з мобілізаційної роботи Другого Відділу Бериславського ТЦК, тому має користуватися повагою та довірою односельчан, відомості про вчинення нею кримінально караних дій посягають і на її ділову репутацію, що дає підстави дійти висновку про те, що поширена відповідачем інформація ганьбить також її ділову репутацію. Тому такі відомості (коментарі у соціальній мережі «Фейсбук») є інформацією, що посягає на її особисте немайнове право на недоторканість честі, гідності та ділової репутації.

Крім того, вважаю, що вищезазначеними неправомірними діями відповідача по справі позивачу було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 15000,00 грн.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 22.05.2024 року направлено дану справу за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.06.2024 року відкрито загальне спрощено провадження без повідомлення осіб.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.01.2025 року призначено у справі судове засідання.

Представником відповідача подано відзив в якому просить відмовити в задоволення позовних вимог та стягнути витрати на правову допомогу у сумі 10000,00 грн.

Відзив мотивований наступним.

На обґрунтування свої правової позиції Позивачем надано до суду в якості письмового доказу скриншот невідомої переписки, зі слів Позивача нібито з соціальної мережі «Фейсбук», учасниками якої є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ще 19 осіб, зі змісту якої вбачається, що якась особа на прізвище та ім`я « ОСОБА_6 » зробила декілька дописів з текстом: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ОСОБА_7 - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ТЦК ...от так - в квітні 2022 збирала підписи за руській мір, в квітні 2024 працівник ТЦК в районі», «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...».

Відповідач вважає, що вищевказаний письмовий доказ, наданий Позивачем до суду є неналежним та недопустимим. З наданого письмового доказу неможливо ідентифікувати саме з якого джерела зроблено даний скриншот переписки. Зі змісту скриншоту не вбачається, що переписка відбувалась саме в соціальній інтернет мережі «Фейсбук», як це стверджує Позивач. Більш того, взагалі неможна стверджувати, що така переписка між особами мала місце в мережі інтернет або навіть в будь-якому месенджері, а не створена Позивачем за допомогою засобів комп`ютерної техніки.

Позивач стверджує нібито Відповідач поширив недостовірну інформацію у відношенні неї саме у соціальній інтернет мережі «Фейсбук», то така її позиція повинна обґрунтовуватись електронними доказами, поданими до суду у передбаченому законом порядку.

З наданого письмового доказу неможливо ідентифікувати, що особа на прізвище та ім`я « ОСОБА_6 », яка нібито зробила допис є саме особою Відповідача.

Крім імені та прізвища « ОСОБА_6 », які співпадають з іменем та прізвищем Відповідача, у дописі немає жодних особистих даних цієї особи, які б дали змогу стверджувати, що « ОСОБА_6 » та Відповідач є однією ж і тією ж самою особою.

З фотографії, яка міститься біля допису автора « ОСОБА_6 » неможливо розгледіти що саме за особа «ховається» під цим ім`ям.

Таким чином, не можна стверджувати, що Позивач звернулась до суду з даним позовом до належного Відповідача.

правом звернення до суду наділена безпосередньо особа, чиї права та інтереси порушені, тобто Позивач.

Позивачем у даній справі є ОСОБА_8 , яка стверджує, що уу права та законні інтереси порушені розповсюдженням недостовірної інформації наступного змісту: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ЛЄМЄШОВА - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ІНФОРМАЦІЯ_3 », «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...».

З зазначеного вбачається, що вищевказана інформація висловлена стосовно певної особи на прізвище « ОСОБА_7 », яке пишеться через дві літери «Є», тоді як прізвище Позивача « ОСОБА_9 » пишеться через дві літери «Е», з чого можна стверджувати, що у дописі мова йдеться про зовсім іншу особу, а не про Позивача.

Будь-яких інших анкетних даних, на підставі яких можна було б стверджувати, що інформація у дописі йдеться саме про Позивача, у дописі не міститься, а тому виникає питання чи є ОСОБА_1 належним Позивачем у даній справі.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, сторона відповідача вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до пунктів 4.1., 5.1. договору про надання юридичної допомоги № 63 від 31.07.2023 р., укладеного між Відповідачем та адвокатом Пацаловою Т.В. за надану допомогу Клієнт виплачує Адвокату плату в розмірі: 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок), в які включено гонорар та всі інші витрати на правничу (правову) допомогу, надану Адвокатом, в тому числі за представництво Клієнта в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку справи до розгляду, збір доказів, підготовка процесуальних документів тощо. Клієнт здійснює оплату за цим Договором наступним чином: в момент підписання договору в якості передоплати сплачується сума, визначена у п. 4.1. Договору, що підтверджується квитанцією, виданою Адвокатом.

Отже розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Вказала, щодо різниці в написанні її прізвища та прізвища особи в коментарях, то вважає, що мова йде про неї, оскільки інших осіб з таким прізвищем в їх районі нема. Моральну шкоду просить стягнути, тому що витратила кошти на подання заяви до суду. Щодо доводів відзиву та вимог про стягнення витрат на правову допомогу, зазначила, що незгодна з цим.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала доводи викладені у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову та стягнути витрати на правову допомогу.

Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ч. 4 ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Судом встановлено, що інформація: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ЛЄМЄШОВА - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ТЦК... ОТ ТАК - В КВІТНІ 2022 ЗБИРАЛА ПІДПИСИ ЗА РУСЬКИЙ МІР, В КВІТНІ 2024 - ПРАЦІВНИК ТЦК В РАОНІ!», «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...», як стверджує позивач від імені користувача відповідача у справі, розміщена на сторінці у соціальній Інтернет-мережі «Facebook» у вигляді коментаря до допису. На думку позивача вказаний в соціальній мережі коментар належить відповідачу і саме ним дана інформація була поширена. Окрім того, позивач зазначила, що дана інформація є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація.

Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 далі за текстом Постанова). За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб.

За положеннями ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі Конвенція), кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні».

Згідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 - вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Окрім того, відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) . Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я facebook.com є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm , який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook.com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.

Пунктом 18 указаної Постанови роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер.

Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. № 12 роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Тому ЗМІ утримуються від публікацій своїх матеріалів у соціальних мережах.

Проаналізувавши зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку, що офіційний інтернет - сайт «Facebook» є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під вигаданим ім`ям. При цьому, скріни соцмережі «Facebook» могли виготовлятися за допомогою програми типу «Фотошоп». Таким чином, хоч інформація поширена про позивача і є фактичним твердженням, проте ним не доведено, що така інформація розміщена саме відповідачем.

Згідно із п.18 зазначеної Постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту поширення відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві.

Відповідач у своєму відзиві вказує на недоведеність стороною позивача, що саме ним публікувався коментар до допису.

Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 12, ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом.

Суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором коментаря: «Є ще у ОСОБА_3 працівниця на прізвище ЛЄМЄШОВА - яра любітельніца руського міра - але зараз працює там же в ТЦК... ОТ ТАК - В КВІТНІ 2022 ЗБИРАЛА ПІДПИСИ ЗА РУСЬКИЙ МІР, В КВІТНІ 2024 - ПРАЦІВНИК ТЦК В РАОНІ!», «І чомусь ніхто в цьому нічого не бачить...», «от так - прямі заяви на неї - реакції - 0. Місцеві всі знають...». розміщеного на сторінці соціальної мережі «Фейсбук» ( ІНФОРМАЦІЯ_4 і що він розповсюдив вказану інформацію. Як і доказів, що даний коментар стосується позивача по справі ОСОБА_1 .

А пояснення позивача про те, що саме відповідачем було розміщено таку інформацію є лише припущенням, яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги.

Таким чином, позивачем заявлено позовні вимоги до відповідача, але не доведено, що саме він є автором інформації чи особою, яка поширила оспорювану інформацію, як і не доведено, що розповсюджена інформація стосується позивача, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання недостовірною і такою, що ганьбить її, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем по справі - ОСОБА_2 та зобов`язання відповідача спростування цієї інформації здійснити шляхом зобов`язання відповідача по справі - ОСОБА_2 розмістити у соціальній мережі «Фейсбук» публікацію про наявність рішення, що набрало законної сили, слід відмовити в повному обсязі.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вище зазначених вимог, тому також не підлягають задоволенню.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином в задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем не вирішується.

Представником відповідача заявлено про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 10000,00 грн. у відзиві, який підтримано в судовому засіданні.

Відповідно до ордеру № 1051042 адвокат Пацалова Т.В. є представником відповідача ОСОБА_2 .

До відзиву долучено копію договору № 63 від 31.07.2024 року про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Пацаловою Т.В. та ОСОБА_2 .

Відповідно до пунктів 4.1., 5.1. договору про надання юридичної допомоги № 63 від 31.07.2023 р., укладеного між Відповідачем та адвокатом Пацаловою Т.В. за надану допомогу Клієнт виплачує Адвокату плату в розмірі: 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 копійок), в які включено гонорар та всі інші витрати на правничу (правову) допомогу, надану Адвокатом, в тому числі за представництво Клієнта в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку справи до розгляду, збір доказів, підготовка процесуальних документів тощо. Клієнт здійснює оплату за цим Договором наступним чином: в момент підписання договору в якості передоплати сплачується сума, визначена у п. 4.1. Договору, що підтверджується квитанцією, виданою Адвокатом.

Також долучено копію акту наданої правничої допомоги від 07.08.2024 року до даного договору, де вказана загальна вартість юридичної допомоги у розмірі 10000,00 грн.

Крім того долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру № 63 від 31.07.2024 року про оплату ОСОБА_2 на підставі вище зазначеного договору 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі N826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи досліджені матеріали на підтвердження витрат відповідача на правову допомогу, відсутність обґрунтованих заперечень позивача щодо суми правничої допомоги, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача, витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 3, 10, 13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про захист честі, гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяІ. Ю. Зуб