Житомирський апеляційний суд
Справа №285/702/25 Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Талько О.Б.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін м. Житомирі цивільну справу №285/702/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» - Котишиної Ірини Богданівни на рішення Звягельського районного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Помагаєва А.В. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» звернулося до суду з даним позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним №616502 в розмірі 46427,98 грн., з яких: 5999,99 грн. - сума заборгованості за тілом кредиту; 40427,99 грн. - сума заборгованості за відсотками. В обґрунтовування позовних вимог позивач зазначав, що 15.02.2023 між ТОВ «Селфі Кредит» та відповідачем був укладений кредитний договір №616502, за умовами якого ТОВ «Селфі Кредит» надало відповідачу 6000,00 грн, строком на 365 днів, шляхом переказу на його платіжну картку. Договір був укладений в електронному вигляді, шляхом підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, який було введено відповідачем, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Позивач, посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість.

Рішенням Звягельського районного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» - Котишина І.Б. подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що на підтвердження укладення кредитного договору №616502 представником Товариства до позовної заяви додано копії кредитного договору №616502 року та графіку платежів до кредитного договору, які підписані електронним підписом з одноразовим ідентифікатором Кравцова О.В., також надано копії анкети-заяви на отримання кредиту, паспорту споживчого кредиту. Вказаний кредитний договір підписаний електронним цифровим підписом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч.12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. представником позивача було надано копію підписаного електронним підписом з одноразовим ідентифікатором договору про надання споживчого кредиту №616502, графіку платежів за договором про споживчий кредит, паспорту споживчого кредиту. На підтвердження виконання Товариством зобов`язань щодо перерахування коштів за кредитним договором надано додаток до повідомлення про перерахування коштів за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №616502 від 15.02.2023 року. Твердження суду, що позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором є безпідставним. Надане повідомлення про перерахування коштів за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №616502 від 15.02.2023 містить усі необхідні реквізити, а, отже, може вважатися первинним документом. Позивачем було надано детальний розрахунок заборгованості. Розрахунок заборгованості це письмовий документ, який підтверджує суму боргу, а також рух коштів по рахунку. Розрахунок заборгованості містить усі необхідні відомості для того, аби ідентифікувати його як такий, що підтверджує суму боргу саме по цьому кредитному договорі, адже містить відомості про позичальника та номер і дату кредитного договору. Судова практика свідчить про те, що розрахунок заборгованості може бути належним доказом існування боргу лише у взаємозв`язку з іншими доказами, зокрема, позивачем було надано такий доказ, а саме повідомлення про перерахування коштів договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №616502 від 15.02.2023 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів отримання відповідачем коштів, відтак суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованої суми боргу та процентів на неї.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 15 лютого 2023 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 616502, відповідно до умов якого, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі, шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . Строк кредитування 360 днів. Орієнтовна річна процентна ставка 47541,10%, стандартна відсоткова ставка з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 9313,47%. Орієнтовна загальна вартість кредиту за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 53520,00 грн, за стандартною відсотковою ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої відсоткової ставки 49578,00 грн.

Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 15.02.2023 року.

Згідно Паспорта споживчого кредиту, сума кредиту 6000,00 грн, строк кредитування 365 днів, стандартна відсоткова ставка 2,20 % в день, знижена відсоткова ставка 0,01% вдень.

Паспорт споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором Н170, 15.02.2023 року.

Згідно довідки про ідентифікацію, виданої ТОВ «Селфі Кредит», клієнт ОСОБА_1 ідентифікований одноразовим ідентифікатором Н170, номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор 68.

З повідомлення від 03.01.2025, вбачається, що між ТОВ «Пейтек» та ТОВ Селфі Кредит» було укладено договір про організацію переказу грошових коштів. Згідно вказаної довідки, ТОВ «Пейтек» перерахувало ОСОБА_1 6000,00 грн на картку НОМЕР_1 , банк еквайр АТ «Пумб».

Відповідно до положень ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, вище встановленими обставинами справи підтверджується факт укладення між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту №616502 від 15.02.2023 року.

Крім того, за приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору №616502 від 15.02.2023 року.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Також, як вбачається з матеріалів справи, що 01.02.2024 між ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» було укладено договір факторингу №01022024-1.

Згідно п.1.1 укладеного договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 до ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» перейшло право грошової вимоги до відповідача в сумі 46427,98 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до змісту ст. 610, ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Надана копія договору факторингу №01022024-1 від 01.02.2024 містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Селфі Кредит», до фактора, ТОВ ««Фінансова компанія «Кредит Капітал».

Колегія суддів визнає, що копія договору факторингу та реєстр прав вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 46427,98 грн., з яких: 5999,99 грн - заборгованість за тілом кредиту та 40427,99 грн - заборгованість за відсотками.

Відповідно до розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 6000,00 грн., погашення кредиту здійснювалося 19.08.2023 в сумі 3000,00 грн, які зараховані на оплату відсотків, у подальшому відповідач не здійснював погашення заборгованості.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих коштів, а тому заявлена сума заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5999,99 грн підлягає стягненню з останнього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал».

Заявляючи вимогу про стягнення відсотків у сумі 40427,99 грн, ТОВ «Селфі Кредит» обчислило їх на станом на 01.02.2024 року за відсотковою ставкою 0,6% вдень з 15.02.2023 по 09.03.2023 та з 10.03.2023 по 01.02.2024 за відсотковою ставкою 2,20% вдень.

Як встановлено у договорі, строк кредитування був погоджений сторонами та становив 360 днів.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Таким чином, заборгованість по відсоткам, згідно договору про надання споживчого кредиту №616502 від 15.02.2023 у розмір 40427,99 грн нарахована в межах строку дії договору та у відповідності до умов укладеного між сторонами договору та погодженими відсотковими ставками 0,6% вдень та 2,20 % вдень, що відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року. Зокрема, п. 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону «Про споживче кредитування» визначено, що положення ч. 5 ст. 8 вказаного Закону щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки, вводиться в дію поетапно, а саме протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Так протягом перших 120 днів установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 2,5%, протягом наступних 120 днів - 1,5%.

Оскільки, в матеріалах справи міститься договір про надання споживчого кредиту, який підписано ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором, тобто погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення погоджених умов, а також підтверджено отримання відповідачем кредитних коштів, відсутні докази повернення отриманого кредиту, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Отже, суд першої інстанції не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів позивача і дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» сплачено 2422,40 грн судового збору, за подання апеляційної скарги 3633,60 грн, оскільки позов і апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» задоволено, то із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» необхідно стягнути понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору в сумі 6056,00 грн.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» - Котишиної Ірини Богданівни задовольнити.

Рішення Звягельського районного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №616502 від 15.02.2023 у розмірі 46427,98 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 5999,99 грн та 40427,99 грн заборгованості за відсотками.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» судовий збір у розмірі 6056,00 грн за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді