ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/3579/18 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко Л. М.
Провадження № 22-ц/818/51/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із трудових правовідносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судових засідань Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Харківобленерго» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі за текстом- позивач) звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Харківобленерго» (далі за текстом-відповідач), у якому просить визнати звільнення з роботи незаконним, скасувати наказ про звільнення від 02.11.2018 №398к, поновити його на роботі, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивує тим, що вважає своє звільнення за угодою сторін з посади заступника начальника відділу (з виконавчої роботи) відділу правового забезпечення, яке відбулося 15.11.2018 року незаконним, з підстав того, що позивач до припинення трудових відносин відкликав свою заяву про звільнення за угодою сторін.

Представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що відповідно до вимог діючого законодавства АТ Харківобленерго вважає позовну заяву позивача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Оскільки позивач особисто запропонував відповідачеві припинити трудовий договір з 15.11.2018 за угодою сторін та повідомив відповідача про свою пропозицію шляхом написання заяви відповідного змісту від 25.10.2018. Дана пропозиція про припинення трудового договору відповідачем була прийнята 02.11.2018, у зв`язку з чим відповідачем був виданий наказ № 398к про припинення трудового договору з позивачем за угодою сторін згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (КЗпП України). 15.11.2018 на підставі вищезазначеного наказу та досягнутої згоди між позивачем та відповідачем позивача було звільнено з посади заступника начальника відділу (з виконавчої роботи) відділу правового забезпечення. Окрім того, відповідач дотримався процедури звільнення передбаченої діючим законодавством.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, новим рішенням та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд надав неправильну оцінку доказу, а саме тому, що заява засвідчує не факт перебування його на лікарняному, а факт небажання звільнятися і ненадання згоди на звільнення за угодою сторін.

Вказує, що ним неодноразово шляхом подання відповідачу заяв про анулювання та відзив його заяви висловлювалося його небажання звільнятися з посади. Відповідач на це не реагував, тому не можна вважати про досягнення згоди на звільнення.

Вважає, що його волевиявлення на припинення трудового договору за взаємною згодою сторін не було.

Судом не звернуто уваги на те, що заява містить прохання про анулювання заяви про звільнення, відсутність його волевиявлення на припинення трудового договору за взаємною згодою сторін, подана до дати звільнення. Наказом його звільнено з 15.11.2020 з наказом про звільнення він ознайомлений 23.11.2020 р.

Вказує, що в заявах заперечував проти його звільнення з роботи, тому відповідач не має правових підстав для розірвання трудового договору за угодою сторін за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення сторін, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення: Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив наступні мотиви свого рішення.

Судом встановлено, що 25.10.2018 позивачем була подана заява про звільнення за угодою сторін, а не про звільнення за власним бажанням, а тому вимоги ст. 38 КЗпП України не можуть застосовуватися до правовідносин, які є предметом позову по цій справі.

Позивач на мав права у односторонньому порядку відкликати заяву від 25.10.2018 про звільнення за досягнутою угодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вимоги вищезазначених нормативних актів, у тому числі і ст. 47 КЗпП України, відповідачем виконані в повному обсязі, трудова книжка була належним чином оформлена і готова до видачі, проте позивач в останній робочий день не з`явився до управління кадрів для отримання трудової книжки, а тому затримка видачі трудової книжки пов`язана з причинами, що не залежали від відповідача, що виключає вину відповідача.

Відповідно до повідомлення про нараховані суми при звільненні від 15.11.2018 з позивачем проведений остаточний розрахунок, як того вимагає норма визначена у ст. 116 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які виповідають матеріалам справи та доводами скарги не спростовуються.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. У інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

23.11.2018 № Фін-М-200 позивач звернувся до відповідача з вимогою надати йому копію наказу про звільнення.

29.11.2018 відповідач листом вих. № 04-26/7221 направив позивачу належним чином завірену копію наказу про припинення трудового договору від 02.11.2018 № 398к.

Отже, посилання позивача про ненадання відповідачем копії наказу про звільнення не відповідає доказам наявним у матеріалах справи.

Позивач 13.11.2018 звернувся до відповідача з заявою від 10.11.2018 про продовження відпустки на кількість днів знаходження на лікарняному.

На цю заяву відповідачем була надана відповідь від 19.11.2018 № 03-26/6717 про відсутність підстав для продовження щорічної відпустки у зв`язку з ненаданням листка непрацездатності, який, в силу приписів п. 1.1 Інструкції № 455, є засвідченням знаходження працівника на лікарняному та відповідно до ст. 80 КЗпП України є підставою для продовження щорічної відпустки.

13.11.2018, у день звернення з заявою про продовження відпустки, позивач не надав лікарняний лист, який був би доказом тимчасової непрацездатності тому підстави для продовження щорічної відпустки були відсутні.

З системного аналізу викладених вище норм права та доказів наявних у матеріалах справи, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача було дотримано всіх норм визначених чинним законодавством, тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору, є угода сторін.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9 роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Тобто, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється.

Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.36 КЗпП.

Верховним Судом неодноразово досліджувалося питання оскарження звільнення у зв`язку із нібито вчиненням роботодавцем примусу, і висловлена однозначна позиція з приводу того, що доведення факту написання заяв про звільнення під тиском керівництва не може ґрунтуватися на припущеннях, а має підтверджуватися об`єктивними доказами (постанови Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 375/1390/20, від 16.02.2022 у справі № 591/4938/18).

Важливим також є правовий висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18: «Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору».

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі № 761/35483/20 (провадження № 61 -2604св22): «Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видання наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»). Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 524/3490/17-ц та від 31 серпня 2020 року у справі № 359/5905/18.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги про поновлення на роботі не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, судом не встановлено у діях відповідача порушень трудового законодавства, які могли би бути визнані судом істотними та такими, що обумовлюють відновлення порушеного права позивача, відтак звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, доказів протилежного суду не надано.

Судом встановлено, що позивач з 02.07.2015 працював в АК Харківобленерго на посаді директора з правової роботи, з 01.11.2017 на посаді заступника начальника відділу правового забезпечення з виконавчої роботи.

Відповідно до долученої до матеріалів справи заяви від 25.10.2018 позивач особисто запропонував відповідачеві припинити трудовий договір з 15.11.2018 за угодою сторін. Дана пропозиція про припинення трудового договору відповідачем була прийнята про що свідчить резолюція на заяві.

У зв`язку з цим 02.11.2018 відповідачем був виданий наказ № 398к про припинення трудового договору з позивачем та звільнення його з 15.11.2018 року згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) за угодою сторін.

Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника. При звільненні працівника з цієї підстави на час прийняття рішення потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін та погодження відповідачем його звільнення шляхом накладення резолюції та видання наказу про припинення трудового договору від 02.11.2018 вказує на досягнення домовленостей на звільнення працівника за угодою сторін, як це і передбачає п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Судом встановлено, що 13.11.2018 від позивача засобами поштового зв`язку надійшла заява, яка підписана позивачем 10.11.2018, про анулювання заяви від 25.10.2018 під № 25/30546 про звільнення в зв`язку зі знаходженням на лікарняному. При цьому ця заява у додатках не містила документів (копії лікарняного листа, довідку тощо), які б підтверджували викладені у ній обставини.

На цю заяву відповідачем була надана відповідь від 19.11.2018 № 03-26/6716 з поясненнями про те, що відповідач не має законних підстав для анулювання домовленості про звільнення, враховуючи, що така домовленість була досягнута ще 02.11.2018.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, ст. 80 ЦПК України

Надані позивачем копії власноруч написаної заяви та наказу по звільнення, з яким позивач ознайомився, свідчать про правомірність дій роботодавця та вільне волевиявлення позивача, підтверджене належними письмовими доказами.

Судом встановлено, що 25.10.2018 позивачем була подана заява про звільнення за угодою сторін, а не про звільнення за власним бажанням, а тому вимоги ст. 38 КЗпП України не можуть застосовуватися до правовідносин, які є предметом позову по цій справі.

Позивач на мав права відкликати заяву від 25.10.2018 про звільнення за угодою сторін на підставі ст. 38 КЗпП України.

02.11.2018 відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору № 398к. 15.11.2018 року у день звільнення позивач був відсутній на роботі.

П. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Мінпраці, Мін`юсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58, передбачено, що в разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

З письмовою заявою про пересилання трудової книжки поштою позивач не звертався.

15.11.2018 на адресу позивача був направлений лист № 43/06-424 з повідомленням про звільнення та необхідністю прибуття до управління кадрів для отримання трудової книжки.

23.11.2018 позивач прибув до управління кадрів і в цей же день він був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку.

Позивачем до позовної заяви були додані копії написаних ним власноруч заяв про звільнення його із займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Надані позивачем копії власноруч написаної заяви та наказу по звільнення, з яким позивач ознайомився, свідчать про правомірність дій роботодавця та вільне волевиявлення позивача, підтверджене належними письмовими доказами.

Отже, доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтуванням колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 червня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина

Судді Ю.М. Мальований

О.В. Маміна.