Справа № 489/4508/24
Провадження № 2/487/368/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2025 року м. Миколаїв Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді: Притуляк І.О., за участю секретаря судового засідання Богатої А.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Долгова А.Г., третьої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

24.07.2024 року до Заводського районного суду м.Миколаєва, відповідно до Ухвали судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.06.2024 року надійшли матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

Відповідно до позову, представник позивача адвокат Долгов А.Г. просив визнати недійсним договір позики, укладений 14.11.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

В обґрунтування позову зазначив, що наприкінці травня 2023 року, позивач дізнався про те, що 22.05.2023 року Ленінським районним судом м Миколаєва було постановлено рішення по справі №489/673/23 про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 заборгованості за Договором позики від 14.11.2020 року у розмірі 800 000 грн..

Під час ознайомлення з рішенням суду та матеріалами справи, ОСОБА_1 дізнався про існування Договору позики від 14.11.2020 року, за умовами якого він начебто отримав від ОСОБА_3 позику, в сумі 800 000 грн., яку в подальшому не повернув.

У свою чергу ОСОБА_1 наполягає на тому, що вказаний правочин не укладав. Будь-яких грошових коштів від ОСОБА_3 не отримував, вбачає в цьому ознаки фіктивності, з урахуванням чого позивач і звернувся до суду з вказаним позовом.

Належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 , адвокатом ОСОБА_4 обрано визнання означеного договору позики недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК України), як такого що вчинений позивачем у момент коли він не усвідомлював соїх дій та не міг керувати ними, під впливом помилки та обману (ст.225,229,230 ЦК України).

На обгрунтування обраного способу захисту та визнання недійсним Договору позики від 14.11.2020 року, представник позивача виклав наступні обставини.

Так протягом значного періоду свого життя ОСОБА_1 , знаходився в стані наркозалежності та з 2008 року по теперішній час проходить лікування за допомогою замісної підтримуючої терапії. Прийом наркотичних речовин та та замісної терапії суттєво вплинули на психоемоційний стан позивача та його здатність чітко усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Стверджував, що з ОСОБА_3 позивач особисто не знайомий та ніяких соціальних відносин з ним не мав. При цьому наголосив на тому, що ОСОБА_3 є родичем адвоката Разумовського О.А., який в період з 2021 року до середини 2023 року надавав ОСОБА_1 юридичні послуги.

На переконання представника позивача, саме адвокат ОСОБА_2 , як фахівець в галузі права, шляхом ряду маніпуляцій, скориставшись незадовільним станом здоров`я і особистою довірою ОСОБА_1 , шляхом введення в оману, спонукав його укласти ряд правочинів на користь ОСОБА_3 ..

Про зазначене може свідчити той факт, що для підтвердження укладення Договору позики від 14.11.2020 року та розписки про отримання грошей, ОСОБА_1 було потрібно лише поставити підпис та прізвище з ініціалами під вже сформованим текстом, що той і зробив, знаходячись під впливом лікарських препаратів та у складному емоційному стані викликаному пожежею у його квартирі, яка мала місце 12.11.2020 року. При цьому копії вказаних документів ОСОБА_1 не були вручені, саме через це позивач після закінчення дії лікарських засобів, навіть не пам`ятав про укладення договору позиви з відповідачем.

Особливу увагу звернув на те, що висновком психологічної експертизи із застосуванням поліграфа від 28.03.2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_3 договорів позики не укладав грошові кошти від відповідача не отримував.

Зазначене, на переконання представника позивача свідчить про те, що у контексті положень ст. 1046 ЦК України, оспорюваний договір позики не може вважатись укладеним, оскільки не відбулась реальна передача позикодавцем грошових коштів.

Зазначив, що у 2023 адвокат Разумовський О.А. спонукав ОСОБА_1 до укладання Договору довічного утримання, за яким у його власність перейшла належна позивачу квартира, а ОСОБА_2 мав надавати ОСОБА_1 довічне щомісячне утримання у розмрі 3000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.02.2024 року договір довічного утримання було скасовано з підстав невиконання ОСОБА_2 його умов.

У процесі розгляду даної справи, ОСОБА_2 визнава позов, проте звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за Договором позики від 07.02.2020 року у розмірі 300 000 грн..

Вважав що вказані дії відповідача та третьої особи викликають обґрунтований сумнів, щодо їх намірів та реальності здійснення оскаржуваного правочину, з огляду на той факт, що вони будучи достеменно обізнаними щодо незадовільного психоемоційного стану здоров`я позивача в продовж короткого періоду часу (9 місяців) начебто передали йому в борг грошові кошти у загальній сумі 1100 000 грн..

Зазначив, що на переконання позивача, оскаржуваний договір позики від 14.11.2020 року був укладений, а розписка підписана ним, внаслідок обману зі сторони ОСОБА_3 у той момент коли він ( ОСОБА_1 ) не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Викладені обставини слугували підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 02.08.2024 року, справу прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження.

06.08.2024 року відповідач ОСОБА_3 напправив до суду відзив, за яким у задоволені позову просив відмовити.

В обгрунтування викладеної позиції зазначив, що з ОСОБА_1 знайомий тривалий час, з моменту його роботи охоронцем на ринку «Штрассе», що розташований у мкрн. Намив у м.Миколаєві. Зазначив, що ОСОБА_2 ніколи не був його родичем, більш того, протягом тривалого часу вони взагалі не спілкуються.

Вказав що дійсно через декілька днів після пожежі у квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_1 ., позичив йому грошові кошти у сумі 800 000 грн. Стверджував, що ініціатором укладення договору позики був саме ОСОБА_1 , який просив у нього грошові кошти в тому числі і на відновлення свого житла.

Обґрунтовуючи свої мотиви надання ОСОБА_1 у позику значної суми грошових коштів, зазначив що раніше він та його знайомі неодноразово давли у борг позивачу грошові кошти і борг той завжди повертав. Крім того, йому достеменно було відомо, що у власності ОСОБА_1 є нерухоме майно, за рахунок якого в подальшому можливо буде повернути борг, у разі неналежного виконання ОСОБА_1 умов договору позики.

Наголосив на тому, що обставини укладення оспорюваного договору та складання розписки про передачу-отримання горошових коштів були предметом судового розгляду за результатом якого, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2023 року, яке набрало законної сили 24.04.2024 року, (справа № 489/673/23), з ОСОБА_1 на його користь стягнуто заборгованість за оскаржуваним договором позики, а отже не підлягають доказування у даній справі, з урахуванням положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Вказав, що долучена до матеріалів справи Довідка, сформована за результатами проведеної відносно ОСОБА_1 психологічної експертизи із застосуванням поліграфа, не є доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України та не може бути належним та достатнім доказом на підтвердження доводів відсутності боргових зобов`язань.

19.08.2024 року третя особа ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення, за змістом яких у задоволені позову просив відмовити, через їх безпідставність.

Окремо наголосив на тому, що позивачем у позовній заяві зазначено три самостійні правові підстави для визнання оспорюваного договору позики недійсним, що ставить відповідача та третю особу у положення правової невизначеності.

Ухвалою суду від 09.09.2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено розгляд по суті.

Крім того, витребувано з ГУ ДПС у Миколаївській області, інформацію про доходи ОСОБА_3 , за період з 01.01.2019 року по 31.12.2020 рік.

19.09.2024 року до суду надійшла Відповідь на запит №1429-2024-0001672 від 16.09.2024 року від ГУ ДПС у Миколаївській області.

Ухвалою суду від 28.01.2025 року витребувано у ТУ ССО у Миколаївській області інформацію про перебування ОСОБА_3 у Ленінському районному суді м. Миколаєва 09.03.2023 року протягом доби та документи, які підтверджують вказану інформацію.

31.01.2025 року надійшла відповідь від ТУ ССО у Миколаївській області.

14.02.2025 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача ОСОБА_3 , які за змістом тотожні Відзиву на позовну заяву.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримував, наполягав на їх задоволенні.

Фактичні обставини, викладені у позовній заяві підтримав.

Крім того пояснив, що у зв`язку з психоемоційним станом, який обумовлений тривалим вживанням наркотичних речовин, він не пам`ятає обставин підписання оспорюваного Договору позики, разом з цим впевнений, що будь-які грошові кошти від ОСОБА_3 не отримував.

Вказав, що грошові кошти не потребував, а тому не мав необхідності позичати їх у будь-кого.

Наполягав на тому, що з ОСОБА_3 раніше знайомим не був, та бачив його декілька раз. Перший раз після пожежі, яка сталася 12.11.2020 року у його квартирі за адресою АДРЕСА_1 , тоді ОСОБА_2 привів відповідача, щоб той замінив замки на вхідних дверях до квартири. Другий раз у Ленінському районному суді м.Миколаєва, куди вони втрьох з ОСОБА_2 , їздили здати до канцелярії заяву у справі №489/673/23.

Вказав, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу надавав йому адвокатські послуги, та відповідно мав доступ до його особистих документів.

Стверджував, що укладання оспорюваного договору було сфальсифіковано саме ОСОБА_2 з метою заволодіння його майном.

У поясненнях, наданих під час допиту позивача у якості свідка, надав тотожні пояснення. Наполягав на тому, що з ОСОБА_3 знайомим не був, гроші у нього в борг не просив та не отримував.

Ствердував, що після пожежі, яка сталася 12.11.2020 року, був у важкому психоемоційному стані та приблизно тиждень з квартири не виходив, що виключало його зустріч з відповідачем 13.11.2020 року.

Представник позивача адвокат Долгов А.Г. позовні вимоги підтримав в повному обсязі наполягав на їх задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві.

Фактичні обставини викладені у позові підтвердив.

Окрім того, просив врахувати, що згідно отриманої від ГУ ДПС у Миколаївській області інформації, відповідач за період часу з 01.01.2019 по 31.12.2019 року, відсутні доходи, які б давали йому можливість передати у борг позивачу грошові кошти у розмірі 800000 грн., з чого, слідує, що договір позики між сторонами 14.11.2020 року укладено не було, враховуючи положення ст.1046 ЦК України.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 у задоволені позову просив відмовити.

Підтвердив фактичні обставини викладені у відзиві та письмових поясненнях.

Щодо обставин укладання оспорюваного договру додатково пояснив, що ОСОБА_1 знає тривалий час. 13.11.2020 року зустрів його біля ринку у мкр.Намив, та саме позивач повідомив про те, що у його квартирі сталася пожежа та попросив передати йому гроші у борг на відновлення житла. При цьому ОСОБА_1 переконав його що віддасть борг, а у противнуму випадку вказав, що він має квартиру, яка зможе забезпечити боргове зобов`язання.

Також позивач сказав, що він (відповідач) може зателефонувати ОСОБА_2 , який є його адвокатом.

У свою чергу він зателефонував ОСОБА_2 , який був його колишнім зятем, та той переконав його, що у ОСОБА_1 є змога повернути грошові кошти, у разі передачі їх у борг. Підтвердив, що у позивача є нерухоме майно, яке може забезпечити виконання ним своїх боргових зобов`язань.

Грошові кошти він передавав ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у його квартирі, у великій кімнаті, яка найменш постраждала від пожежі. При передаяі грошових коштів також була присутня його дружина. Ствердував, що під час передачі грошових коштів, позивач був тверезим у нормальному психоемоційному стані.

Окремо зазначив, що гроші передані у борг ОСОБА_1 це накопичення його сім`ї, до складу яких увійшли кошти від здачі в оренду нерухомого майна, а саме квартир, якими він володіє.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав що зазначених у поясненнях на позовну заяву.

Не спростовував той факт, що дійсно певний час надавав адвокатські послуги ОСОБА_1 .. Разом з тим, спростовував твердження позивача про те, що був причетний до укладання між стронами спірного договору.

Звернення позивача до суду вважав намаганням уникнути обов`язку по виконанню своїх зобов`язань.

Суд, вислухавши пояснення сторін та третьої особи, покази свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи та подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного.

Так судом встановлено, що 14.11.2020 року між сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_3 800000 грн., які зобов`язався повернути у строк до 14.11.2023 року, про що додатково була складена розписка, власноруч підписана позивачем.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.05.2023 року по справі №489/673/23, яке набрало законної сили 24.04.2024 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за договором позики від 14.11.2020 року у розмірі 800 000 грн.

Обставини, щодо укладання даного догору були предметом розгляду у судовій справі, рішення по якій набрало законної сили, а отже доказуванню не підлягають (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Як на підставу заявлених вимог про визнання недійсними оспорюваного договору позики, позивач посилався на наступне:

в момент його укладення, будучи дієздатною фізичною особою, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (ст. 225 ЦК України), так як тривалий час зловживав наркотичними речовинами та проходив лікування за програмою замісної підтримуючої терапії, про що свідчить довідка в.о. Головного лікаря КНП «МОКЛ» від 16.08.2023 року та директора КНП «БЛ Веснянськогї, Нечаянської, Радсадівської сільських рад МРМО від 20.12.2022 року №896;

правочин вчинено ним під впливом помилки та обману зі сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які фактично мали намір заволодіти його нерухомим майном, про що свідчить той факт, що третя особа також є позикодавцем відносно нього по іншому договору; окрім того правочин реально укладено не було, грошові кошти від ОСОБА_3 він не отримував, одним із підтвердження чого слугує Довідка щодо результатів психофізіологічного дослідження достовірності показів ОСОБА_1 , з використанням комп`ютерного поліграфа «Рубікон П02», відповідно до якої в ході дослідження було встановлено, що ОСОБА_1 не укладав договору позики та не отримував гроші від ОСОБА_3 .

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно дост. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного прав, а у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Перевіряючи твердження позивача про наявність підстав для визнання правочину недійсним, суд виходить з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги.

Згідно з вимогами ст.ст. 202-204 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України, ч.3 ст.215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі Постанова) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до положень ст. 225 ЦПК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Верховним Судом у Постанові від 03.10.2018 року у справі №759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України, відповідно до якого під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. При чому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

За положеннями ч.1 ст.230 ЦК України - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.20 Постанови Правочин вчиняється під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має особого значення.

Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так суд зазначає, що позивачем не надано будь-яких доказів з урахуванням яких можна дійти висновку що в момент укладання Договору позики 14.11.2020 року він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Зокрема не було ініційовано питання про проведення відповідного експертного дослідження. А самі по собі посилання на незадовільний психоемоційний стан здоров`я викликаний тривалим вживанням наркотичних речовин та дією лікарських препаратів а також пожежею яка мала місце 12.11.2020, про що зазначав позивач при дачі пояснень по заявленим вимогам та при допиті у якості свідка, надавши на їх підтвердження медичні довідки та акт про пожежу, не є достатньою підставою прийняття рішення про відсутність осмисленого бажання позивача укласти вказаний договір позики.

У цьому ж аспекті суд надає оцінку показам допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , яка пояснила, що 13-14 листопада 2020 року бачилася з батьком, після пожежі, яка відбулася у його квартирі, та у той час він був у вкрай важкому психоемоційному стані, постійно лежав та на її переконання не міг усвідомлювати події які відбувалися. Та вважає, що самими показами свідка обставини, які мають бути встановлені при розгляді справи, щодо визнання правочину недійсним на підставі ст.225 ЦК України, не можуть бути підтверджені.

Щодо посилання позивача на наявність підстав для визнання договору позики недійсним, як такого, що вчинений ним під впливом помилки та обману зі сторони ОСОБА_3 , суд зазначає, що позивачем чітко не визначено, у чому саме полягала його помилка про природу чи елементи вчиненого ним правочину, а саме права та обов`язки сторін, його правових наслідків. Як і не зазначено у чому саме полягав обман зі сторони ОСОБА_3 , а саме про які існуючі та відомі відповідачу обставини, які б могли вплинути на укладення договору, ним умисно не були повідомлені ОСОБА_1 ..

Також слід відмітити, що з точки зору законодавця визнання недійсним правочину як такого що вчинений під впливом помилки та під впливом обмана є взаємовиключними підставами, оскільки обман передбачає навмисні дії однієї сторони, спрямовані на введення іншої сторони в оману з метою спонукання до укладення невигідного правочину, в той час як помилка ж виникає без злого умислу контрагента і стосується неправильного розуміння однією зі сторін істотних умов правочину, його природи, прав та обов`язків сторін тощо.

Окрім того, слід зауважити, що на відміну від дієздатної особи, яка у момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, особа при вчиненні правочину під впливом обману або помилки розуміє значення своїх дій та може керувати ними, але укладення відповідного правочину відбувається унаслідок дефекту волі, який супроводжується невірним сприйняттям обставин його вчинення, зумовлених тими чи іншими чинниками.

Таким чином, позивачем визначено три самостійні та взаємовиключні підстави для визнання оспрюваного договору недійсним, на підтвердження яких не надано будь-яких доказів.

Суд за наслідком досліджених доказів приходить до переконання що той факт, що ОСОБА_2 був адвокатом позивача, а також неодноразово укладав з ним цивільно-правові угоди, як то договір позики чи договір довічного утримання, не може свідчити про існування обставин, які б мали правове значення у даній справі та будь-яким чином були пов`язані з укладанням між сторонами оспорюваного договору.

Щодо тверджень сторони позивача в тій частині, що ОСОБА_1 не одержував від ОСОБА_3 800 000 грн., що з урахуванням положень ст.1046 ЦК України свідчить про те, що Договір позики між сторонами укладено не було, слід зазначити наступне.

Відповідно до висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 16.01.2019 року в справі №464/3790/16-ц - за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - роботи відповідні правові висновки».

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як було зазначено вище, обставини, щодо укладення спірного договору були встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили та доведенню не підлягають, разом з тим суд вважає за необхідне надати оцінку долученій позивачем до матеріалів справи у якості доказу Довідці щодо результатів психофізіологічного дослідження достовірності його показів, з використанням комп`ютерного поліграфа «Рубікон П02», відповідно до якої в ході дослідження було встановлено, що ОСОБА_1 не укладав договору позики та не отримував гроші від ОСОБА_3 .

Так, поліграф, це багатоканальна контрольно-вимірювальна система, призначена фіксувати динаміку зміни фізіологічних показників організму людини під час дослідження на визначення її психоемоційного стану у відповідь на пред`явлення за спеціальною методикою певних стимулів і подальше їх відтворення на екрані монітора та збереження й архівування за допомогою комп`ютеру.

Опитування учасників процесу з використанням поліграфа не відноситься до експертиз, передбачених Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5.

Таким чином, висновок за результатами проведення психологічної експертизи із застосуванням поліграфа в рамках досудового розслідування кримінального провадження №0000324 від 22.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, не відноситься до висновків експерта чи документів у розумінні глави 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) «Докази і доказування». Крім того, суд ураховує відсутність нормативно-правового акта, що врегульовує питання проведення судової експертизи (психофізіологічне дослідження з використанням поліграфу (детектору брехні) для цілей цивільного судочинства, зокрема, визначення основних принципів використання поліграфа, випадків, в яких це заборонено, кола осіб, які не можуть бути піддані такій перевірці, часових рамок, протягом яких особа може бути піддана такій перевірці. Інформація, яка отримана за наслідками опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - багатоканальної контрольно-вимірювальної системи є орієнтувальною та ймовірною.

Зазначене відповідає висновкам викладеним Верховним судом у Постанові від 29.09.2023 року у справі №443/1665/18 та Постанові свід 29.11.2023 року у справі №589/4601/21.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що вказаний доказ є допустимим та достатнім доказом на підтвердження відсутності у позивача перед відповідачем боргових зобов`язань.

Відсутність у відповідача ОСОБА_3 , відповідно до наданої ГУ ДПС у Миколаївській області на запит суду довідці, за період з 01.01.2019 року по 31.12.2020 року доходів у розмірі який би дорівнював чи був більшим суми позики, об`єктивно не спростовує факту передачі ним у борг ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі визначеному договором від 14.11.2020 року.

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку про відсутність обгрунтованих правових підстав для визнання недійсним договору позики, укладеного 14.11.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ..

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи викладене, оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 10,18,23,76,279,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 18.06.2025 року.

Головуючий суддя: І.О. Притуляк