Дата документу 04.06.2025 Справа № 314/1295/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1295/24 Головуючий у 1-й інстанції: Свідунович Н.М.
Провадження № 22-ц/807/907/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Камаловій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід - ОСОБА_2 . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку та земельних ділянок. З квітня 2025 року до теперішнього часу позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Вільнянської міської ради № 11 від 01.03.2024. З 05.12.2016 позивач зареєстрований за вказаною адресою. Таким чином, станом на час відкриття спадщини він фактично проживав разом зі спадкодавцем.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд встановити факт його постійного проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради Запорізької області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в позові відмовлено з мотивів недоведеності позовних вимог, проте, суд не зазначив, що акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 11, складений 01.03.2024 року, підписаний старостою Вільнянської територіальної громади Лавровою Галиною та депутатом міської ради Текуч Денисом, які своїми підписами фактично підтвердили як факт постійного проживання, так і покази свідків. Крім того, факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем відображений в постанові Запорізького апеляційного суду від 26.09.2023 року.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Кравченка В.А., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, викладені в позовній заяві стосовно встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не доведені належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15.05.2015 Виконавчим комітетом Новогупалівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (а.с. 8, 81).

Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,55 га, розташованої на території Новогупалівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, а також земельної ділянки площею 5,4866 га, кадастровий номер :02:004:0083, розташованої на території Новогупалівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Заповіту ОСОБА_2 не залишив, тому спадкування спадщини, яка відкрилась після його смерті, має здійснюватися за законом.

У встановлений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , жоден зі спадкоємців не звертався.

03.10.2023 до приватного нотаріуса Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Тиханської С.Я. з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_2 звернулась дочка померлого ОСОБА_3 , що підтверджується її заявою у фотокопії спадкової справи № 57/2023, яка відкрилась після смерті спадкодавця ОСОБА_2 (а.с. 67).

Разом із тим, як вбачається з копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.10.2023 за № 264/02-14/57-2023, приватний нотаріус відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на вказане вище спадкове майно у зв`язку з пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 75-76).

У подальшому ОСОБА_3 звернулась до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, однак рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.02.2024 у цивільній справі № 314/4983/23, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 16.07.2024, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог (а.с. 90-92).

Таким чином, ОСОБА_3 вважається такою, що не прийняла спадщину.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 є онуком померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , про що свідчать копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 08.02.1985 Новогупалівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, матір`ю якого записано ОСОБА_4 (а.с. 7), копія свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 , виданого 18.05.1965 Новогупалівською сільською радою, батьком якої записаний ОСОБА_2 (а.с. 6, 82), а також витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 3, згідно з яким 09.02.1985 ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище ОСОБА_7 . Отже, в силу вимог ст. 1265 ЦК України позивач відноситься до п`ятої черги спадкоємців після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що прийняв спадщину фактом спільного постійного проживання зі спадкодавцем у відповідності до вимог цивільного законодавства.

З довідки Виконавчого комітету Вільнянської міської ради № 313 від 02.10.2023 вбачається, що померлий ОСОБА_2 був зареєстрований в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.01.1997 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті в будинку був зареєстрований один (а.с. 77).

Відповідно до копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї Виконавчого комітету Вільнянської міської ради № 11, складеного 01.03.2024 (а.с. 9), зі слів свідків ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 з квітня 2015 року і проживає за вказаною адресою до теперішнього часу. Акт містить підписи вищевказаних свідків, також акт підписаний старостою Вільнянської територіальної громади ОСОБА_10 , депутатом міської ради Текуч Денисом та Матрошиловим Віталієм.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 202/7582/18 (провадження № 61-1706св23)).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У справі, яка переглядається, позивач не надав належних, достатніх та безспірних доказів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який виснував, що факт проживання ОСОБА_1 за адресою зареєстрованого місця проживання спадкодавця з квітня 2015 року у вищевказаному акті встановлений виключно на підставі пояснень свідків. Зважаючи на відсутність інших доказів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд позбавлений можливості відповідно перевірити достовірність показань вказаних свідків, зафіксованих в акті, які не допитані під присягою у судовому засіданні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що оскільки позивач не надав належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що є його процесуальним обов`язком, то позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не зазначив, що акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 11, складений 01.03.2024 року, підписаний старостою Вільнянської територіальної громади Лавровою Галиною та депутатом міської ради Текуч Денисом, які своїми підписами фактично підтвердили як факт постійного проживання, так і покази свідків, на правильність висновків суду по суті спору не впливає. За відсутності інших доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

Посилання на те, що факт постійного проживання зі спадкодавцем відображений в постанові Запорізького апеляційного суду від 26.09.2023 року, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Так, постановою Запорізького апеляційного суду від 26.09.2023 року у справу за апеляційною скаргою ОСОБА_11 в особі представника адвоката Войтовича Євгена Михайловича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Новогупалівської сільської ради Запорізької області Вільнянського району, правонаступником якої є Вільнянська міська рада Запорізької області, про визнання права власності (єдиний унікальний № 314/1209/16-ц, провадження №22-ц/807/1502/23), апеляційну скаргу ОСОБА_11 в особі представника адвоката Войтовича Євгена Михайловича було задоволено. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Новогупалівської сільської ради Запорізької області Вільнянського району, правонаступником якої є Вільнянська міська рада Запорізької області, про визнання права власності відмовлено.

В описовій частині вищевказаної постанови суду апеляційної інстанції міститься зазначення, зокрема, встановлених судом першої інстанції обставин. Серед іншого судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 постійно проживав з ним.

Разом із тим, оскільки вищевказане рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року було скасовано, встановлені цим рішенням обставини в силу вимог ст. 82 ЦПК України не є такими, що не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 16 червня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко