Дата документу 20.06.2025 Справа № 335/7996/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7996/23 Головуючий у 1-й інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження № 22-ц/807/18/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Трофимової Д.А.

суддів: Кочеткової І.В.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кравченка Антона Валерійовича на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року представник Концерну «Міські теплові мережі» Фарзаєва К.А. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначала, що предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут та інше.

За період з 01.11.2015 року по 31.10.2021 року позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , на загальну суму 37 967,14 грн.

За вказаний період заперечень з боку відповідачів на неналежну якість надання вказаних послуг на адресу Концерну «Міські теплові мережі» не надходило. Договір між сторонами про надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води не укладений, що не звільняє відповідачів від обов`язку своєчасно вносити оплату за надані позивачем послуги.

Відповідачі не належним чином виконували свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, в зв`язку з чим Концерн «Міські теплові мережі» змушений звернутися до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, представник Концерну «Міські теплові мережі» просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.11.2015 року по 31.10.2021 року у розмірі 37 967,14 грн. та судовий збір у сумі 2 684,00 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.11.2015 по 31.10.2021 у розмірі 37 967,14 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 894,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 894,30 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 894,30 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 січня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко А.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що представником позивача ОСОБА_4 підписано позовну заяву та додано до неї лише копію довіреності від 08.05.2023 №614/20-23 (чинної до 31.12.2023 включно), якої було недостатньо для належного підтвердження права брати участь у судовому розгляді у порядку самопредставництва юридичної особи без участі адвоката.

Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності (принаймні, щодо стягнення заборгованості за період з листопада 2015р. по березень 2017р. включно, яка не підлягає стягуванню судом із відповідачів).

Звертає увагу, що позовна заява містить безліч різних посилань на інші документи та/чи обставини, однак, не має жодного доданого до неї доказу окрім довідки, яку виготовлено (складено) позивачем, який є зацікавленою стороною по справі. Вважає, що таку довідку позивача не можна вважати допустимими доказом із огляду на те, що вона складена зацікавленою особою та не містить посилань на інший об`єктивний належний доказ.

Також зазначає, що позивачем не надано у якості доказу копії рішення Виконкому Запорізької Міськради від 21.01.2009р. №25, посилання на яке міститься у позовній заяві.

Зауважує, що позивачем не надано доказів перебування на його балансі опалювальних систем та системи гарячого водопостачання будинку за місцем реєстрації проживання скаржника та систем транспортування від потужностей постачальника до цього будинку.

На думку заявника, незважаючи на те, що позивач зазначив у позовній заяві про нібито запрошення ним відповідача для підписання договору про надання житлово-комунальних послуг, це твердження не підтверджено жодним належним доказом.

Крім того, позивачем зазначено про надання ним заявлених послуг гарячого водопостачання та опалення вчасно та безперервно, а також у межах нормативів. При цьому, такі твердження у позовній заяві не доводяться жодним належним доказом.

Незважаючи на те, що позивачем у позові зазначено про нібито неможливість фізичного від`єднання помешкання заявника від загально будинкових систем, однак, таке твердження не підтверджено жодним належним доказом.

Позивач стверджує про вчасне та безперебійне фактичне надання ним послуг без надання жодного об`єктивного доказу (показників лічильників, понесених позивачем реальних витрат на виробництво чи транспортування теплоенергії та/чи води тощо).

Крім іншого, позовна заява містить неналежне посилання на нечинну постанову Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, оскільки ця постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №85. У позові відсутні будь-які інші належні докази щодо правомірного визначення тарифу чи його перерозподілу між різними споживачами.

Зауважує, що відсутні докази сімейного статусу відповідачів та/чи постійного проживання у квартирі відповідачів.

Звертає увагу, що докази належного повідомлення відповідачів про судові засідання відсутні.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржили.

Від представника Концерну «МТМ» Калініної-Заєць Ю.М. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду справи судом сума заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачами не сплачена, та матеріали справи не містять доказів того, що відповідачами було вжито заходи по погашенню заборгованості, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача суму заборгованості у розмірі 37 967,14 грн.

Проте в повній мірі з такими висновками суду погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.03.1988 по теперішній час, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 24.08.2023 та інформацією, наданою на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-46/5799 від 28.08.2023.

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.03.1988 по теперішній час, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 24.08.2023 та інформацією, наданою на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-46/5800 від 28.08.2023.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 14.03.1988 по теперішній час, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 24.08.2023 та інформацією, наданою на запит суду Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради №04-46/5798 від 28.08.2023.

Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідачі їх отримували на підставі особового рахунку № НОМЕР_1 у період з 01.11.2015 року по 31.10.2021 року. Отже, між сторонами були фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.

Свої зобов`язання щодо надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води Концерн «Міські теплові мережі» виконав в повному обсязі.

Факт надання Концерном «Міські теплові мережі» послуг сторонами у справі не заперечується.

Відповідачі, у свою чергу, порушили зобов`язання та своєчасно не вносили оплату за спожиті комунальні послуги, за вказаний період існує заборгованість на загальну суму 37 967грн. 14 коп.

На підтвердження вартості надання послуг та отримання таких споживачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Концерн «МТМ» надав довідку щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а також розрахунок заборгованості, відповідно до яких сума заборгованості за період з 01.11.2015 року по 31.10.2021 року включно складає 37 967,14 грн. За вказаний період відповідачам було нараховано 59 571,24 грн., сплачено - 19 127,43 грн., субсидія - 2 476,67 грн., соціальна допомога - 0,00 грн., заборгованість за вказаний період становить 37 967,14 грн.

Відповідачами розрахунок заборгованості не спростовувався.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21липня 2005 року (чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.

За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.п. 20, 21 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно п. 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до п. 29 Правил № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Споживач згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.

За змістом ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Відповідачі в порушення вищевказаних норм діючого законодавства свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води належним чином не виконували, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

У порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений.

Частиною третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Звертаючись із позовом до суду, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.11.2015 по 31.10.2021 у розмірі 37 967,14 грн., на підтвердження факту існування вказаної заборгованості позивачем були надані суду першої інстанції детальні розрахунки боргу, з яких чітко прослідковується яким чином здійснювалося нарахування вартості опалення та гарячого водопостачання.

Відповідачами розрахунок заборгованості не спростовано.

В оцінці аргументів скаржника про те, що між сторонами не було укладено окремого договору про надання послуг, колегія суддів враховує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, згідно з яким якщо у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, тому відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки Концерном «Міські теплові мережі» у встановленому законом порядку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачам надавалися, у зв`язку з цим позивач ніс витрати, а тому відповідачі повинні також нести зобов`язання по їх сплаті.

Встановивши, що між сторонами по справі склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідачам надавалися житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі зобов`язані їх оплачувати, оскільки фактично користувався ними.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності в рамках даної справи, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено, що з позовом про стягнення вказаної суми заборгованості позивач звернувся до суду 24.08.2023 року.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023.

Встановлено, що період заборгованості визначено позивачем в розрахунку заборгованості з 01.11.2015 року по 31.10.2021 року.

Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX, тобто з 02.04.2020 року і до 30 червня 2023 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину.

З урахуванням пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, застосуванню підлягає строк позовної давності щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року.

Враховуючи наведене, вимоги позову щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року заявлені у межах строків позовної давності, є доведеними та обґрунтованими, і сума заборгованості за вказаний період відповідно до розрахунку заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, складає 31 399,61 грн.

За таких обставин, твердження скаржника про те, що позивач втратив право вимоги щодо платежів за період з 01 листопада 2015 року по 02 квітня 2017 року є правильними.

Приймаючи до уваги, що відповідачами не було доведено, що у них відсутній борг перед позивачем за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачами також не спростовано, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків позовної давності (про застосування якої представник відповідача ОСОБА_1 заявляв при перегляді заочного рішення) частково знайшли своє підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з відповідачів на користь Концерну «МТМ» у солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за надані послуги за період з 02 квітня 2017 року по 31 жовтня 2021 року включно, яка складає 31 399,61 грн.

Стосовно доводів представника Концерну «Міські теплові мережі» про те, що часткова оплата комунальних послуг відповідачами є підставою для переривання строку позовної давності, то вказані доводи не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. При цьому визнання боргу повинно бути усвідомленим та свідчити про те, що особа згодна з його наявністю. Коли особа вносить плату за комунальні послуги, вона вказує відповідний місяць, і виконавець зобов`язаний зарахувати кошти саме за місяць, указаний у платіжному документі. Якщо особа не вказує місяць оплати або вносить суму більшу, ніж нараховано, виконавець на власний розсуд може віднести надлишок та непозначену суму до сплати заборгованості за попередні періоди. В цьому випадку суду потрібно встановлювати намір особи: чи хотіла вона сплатити попередню заборгованість або це помилка робітника банку, який не вказав місяць, або особа не знала, що оплачує попередній період, із чим не згодна. Усвідомлена оплата за попередній період є підставою для переривання строку позовної давності. У випадку помилки чи незнання ця ж дія є підставою для застосування ч. 1 ст. 267 Цивільного Кодексу України. Підстави для переривання строку позовної давності в цьому випадку відсутні.

Щодо повноважень представника Концерну «Міські теплові мережі» Фарзаєвої К.А.

Позовна заява підписана представником позивача за довіреністю Фарзаєвою К.А. (довіреність від 08.05.2023 №614/20-23, діє з 08.05.2023 по 31.12.2023 включно, підписана генеральним директором Концерну «Міські теплові мережі» Сергієм Астапенковим, який має повноваження на видання довіреностей відповідно до Статуту Концерну «Міські теплові мережі»).

За положеннями ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи (п. 1 ч. 1 ст. 62 ЦПК України).

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч. 3 ст. 62 ЦПК України).

Встановленими обставинами та вищенаведеними нормами права спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність належних повноважень представника позивача.

Щодо не надання позивачем у якості доказу копії рішення Виконкому Запорізької міської ради № 25 від 21.01.2009р., посилання на яке міститься у позовній заяві, то вказане рішення є у публічному доступі та розміщено на сайті Запорізької міської ради.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позовна заява містить посилання на нечинну постанову Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, оскільки ця постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2022 №85, колегія суддів зазначає наступне.

Втрата чинності вказаним нормативним актом станом на момент звернення з позовом до суду не є підставою вважати, що такий акт не підлягає застосуванню, як помилково вважає представник заявника, оскільки у певний період часу (протягом строку його дії) ним регулювались спірні правовідносини сторін, що виникли значно раніше, оскільки заборгованість позивач просив стягнути за період з 01.11.2015 року по 31.10.2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази сімейного статусу відповідачів та/чи постійного проживання у квартирі відповідачів, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Як зазначалося вище, за нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.

Щодо відсутності доказів належного повідомлення відповідачів про судові засідання колегія суддів зазначає наступне.

Адвокат Кравченко А.В. не надав апеляційному суду документів, що підтверджують його повноваження як представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо порушення прав останніх апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки адвокат Кравченко А.В. не уповноважений представляти інтереси ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які рішення суду не оскаржили.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Так, з матеріалів справи встановлено, що копія ухвали суду від 25.08.2023 про відкриття провадження у справі, позовна заява з додатками та судова повістка були направлені судом першої інстанції поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням за адресою зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , а саме, АДРЕСА_2 . Поштове відправлення було повернуто на адресу суду неврученим з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

В подальшому, судова повістка про виклик ОСОБА_1 у судове засідання, яке призначене на 17.10.2023 о 10 год. 00 хв. направлена судом на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_1 . Поштове відправлення повернуто на адресу суду неврученим з підстави «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, в розумінні п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Така позиція суду відповідає правовому висновку Верховного Суду викладеного у Постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17).

Крім того, ОСОБА_1 звертаючись до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення, до апеляційного суду з апеляційною скаргою зазначає адресу: АДРЕСА_1 . Зазначена адреса є його місцем реєстрації. Саме на зазначену адресу судом першої інстанції направлялися судові повістки.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кравченка А.В. про долучення до матеріалів справи та врахуванні при розгляді справи копії платіжної інструкції код 9336-6399-0659-6847 від 20.03.2024р. про оплату Концерну «Міські теплові мережі» за постачання теплової енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , суми в розмірі 24 000 грн. апеляційний суд зазначає наступне.

Колегією суддів була оглянута вищевказана платіжна інструкція та долучена до матеріалів справи. Разом із тим, сума в розмірі 24 000 грн. внесена в рахунок погашення заборгованості за отримані послуги після ухвалення рішення суду, тому вона не може бути врахована. Вказана сума підлягає врахуванню вже при виконанні рішення суду.

Щодо заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Кравченка А.В. про розстрочення виконання рішення суду, апеляційний суд виходить з наступного.

В обґрунтування вказаної заяви представник скаржника зазначає, що в разі ухвалення апеляційним судом рішення, яке матиме наслідком стягнення грошових коштів на користь позивача, у ОСОБА_1 виникнуть об`єктивні труднощі з можливістю одномоментного добровільного виконання такого судового рішення. Це обумовлено тривалим проходженням ним військової служби у складі Збройних Сил України, залежністю його матеріального стану від грошового забезпечення військовослужбовця, яке може виплачуватися нерегулярно та/або у різних розмірах, необхідністю утримання батьків похилого віку, необхідністю утримання та лікування дружини, яка має 3 групу інвалідності, необхідністю несення інших значних поточних витрат.

Посилаючись на зазначені обставини, представник заявника просить у разі ухвалення апеляційним судом рішення, яке матиме наслідком стягнення грошових коштів на користь позивача, зазначити у резолютивній частині про розстрочення виконання рішення ОСОБА_1 .

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд із певною свободою розсуду повинен враховувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору, наявність надзвичайних непереборних подій, інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини (як то, зокрема, ненадання (несвоєчасне надання) бюджетних асигнувань або бюджетних зобов`язань заявнику та/або недоведення (несвоєчасне доведення) фінансування видатків до заявника - отримувача бюджетних коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу, а також неперерахування (несвоєчасне перерахування) заявнику з бюджету коштів в обсязі, достатньому для своєчасного виконання ним грошових зобов`язань та/або погашення податкового боргу, у тому числі в рахунок оплати наданих заявником послуг (виконаних робіт, поставлених товарів); загроза виникнення неплатоспроможності (банкрутства) заявника в разі своєчасної та в повному обсязі сплати ним грошового зобов`язання або погашення податкового боргу в повному обсязі; недостатність майна заявника - фізичної особи для своєчасної та у повному обсязі сплати грошового зобов`язання або погашення податкового боргу в повному обсязі або відсутність у нього такого майна; сезонний характер виробництва та/або реалізації товарів (робіт, послуг) заявником; виконання заявником плану реорганізації власного виробництва та/або зміна його організаційної структури, що призводить (може призвести) до значного спаду виробництва протягом певного періоду).

З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення виконання рішення розглядає суд, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Щодо заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Кравченка А.В. про зловживання процесуальними правами та застосування заходів процесуального примусу.

Згідно ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Так, у поясненнях на відзив від 25.03.2024 року представник заявника просить визнати відзив на апеляційну скаргу недопустимим та не враховувати його при розгляді справи, вирішити питання притягнення до відповідальності за зловживання процесуальними правами при поданні відзиву на апеляційну скаргу Концерн «Міські теплові мережі».

Представник заявника посилається на відсутність доказів належних повноважень представника позивача, порушення стороною позивача правил подання відзиву на апеляційну скаргу, невідповідність відзиву обов`язковій формі, недопустимість прийняття судом як доказів виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 01.03.2023, статуту Концерну «Міські теплові мережі» та Рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №25 від 29.01.2009р., на неможливість врахування судом доводів представника позивача про часткове погашення заборгованості з посиланням на норму ч. 1 ст. 264 ЦК України як підставу переривання перебігу строку позовної давності.

Наведені доводи, на переконання колегії судів, є необґрунтованими та належними доказами не підтверджені.

Крім того, чинним цивільним процесуальним законодавством не встановлено імперативного характеру застосування заходів процесуального примусу, оскільки вирішення цих питань є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.

Стосовно клопотання представника скаржника про повторне зупинення провадження у справі колегія суддів зазначає наступне.

В обґрунтування клопотання адвокат Кравченко А.В. зазначає, що ОСОБА_1 безперервно з моменту призову під час мобілізації проходить службу у Військовій частині НОМЕР_2 Міністерства оборони України, є учасником бойових дій. Посилаючись на вказані обставини, просив повторно зупинити провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення (постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі № 914/2150/18).

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Умови зупинення провадження у справі врегульовано статтями 251, 253 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 частини першої ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Згідно з п. 2 частини першої ст. 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 2 частини першої ст. 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 строком на 30 діб.

Надалі строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України та продовжений до цього часу.

Згідно з п. 2 наведеного Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оборону України" військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Воєнні дії - це організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння) (ст. 1 Закону України "Про оборону України").

Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

З`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України відповідно до закону можуть залучатися до здійснення заходів правового режиму воєнного і надзвичайного стану, безпеки та захисту критичної інфраструктури, здійснення заходів щодо поводження з військовополоненими в особливий період, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, організації та підтримання дій руху опору, проведення військових інформаційно-психологічних операцій, боротьби з тероризмом і піратством, заходів щодо здійснення захисту життя, здоров`я громадян та об`єктів (майна) державної власності за межами України, забезпечення їх безпеки та евакуації (повернення), посилення охорони державного кордону, захисту суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі та їх правового оформлення, забезпечення безпеки національного морського судноплавства України у відкритому морі чи в будь-якому місці поза межами юрисдикції будь-якої держави, заходів щодо запобігання розповсюдженню зброї масового ураження, протидії незаконним перевезенням зброї і наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів у відкритому морі, ліквідації надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру, кризових ситуацій, надання військової допомоги іншим державам, а також брати участь у міжнародному військовому співробітництві, міжнародних антитерористичних, антипіратських та інших міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки на підставі міжнародних договорів України та в порядку і на умовах, визначених законодавством України.

Структура Збройних Сил України визначена ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України", відповідно до якої Збройні Сили України організаційно складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про Збройні Сили України" особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі №6-1957цс16 висловлено позицію, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

У постановах Верховного Суду від 27.02.2023 у справі № 380/7845/21, від 31.05.2023 у справі № 160/1543/21 висловлено позицію про те, що для вирішення питання про зупинення провадження недостатньо самого факту введення воєнного стану і формального перебування сторони у складі ЗСУ, оскільки не кожен структурний елемент в складі ЗСУ переведений на воєнний стан, тобто виконує бойові завдання у зоні бойових дій, а у постановах Верховного Суду від 29.03.2023 у справі № 756/3462/20, від 14.02.2024 у справі № 466/8799/22 висловлено правову позицію про те, що згідно з п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом, оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

У постановах Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 753/19628/17 та в ухвалах Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 757/5240/16-ц, від 29.08.2022 у справі № 461/5209/19, від 17.01.2023 у справі № 501/1699/17, від 09.05.2023 у справі № 96/5671/21, висловлено позицію щодо застосування п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, відповідно до якої підставою для зупинення провадження у справі є перебування сторони у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій. Таких же висновків дійшов і КАС України (застосування п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України), зокрема, у постанові від 25.04.2024 у справі № 852/2а-1/24.

Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Верховного Суду від 11 березня 2025 року у справі № 904/4027/22.

Отже, для зупинення судом провадження у справі з підстав, передбачених п. 2 частини першої ст. 251 ЦПК України, в матеріалах цивільної справи мають бути докази не лише перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, а й докази того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан та виконують бойові завдання у зоні бойових дій.

Для з`ясування вищевказаних обставин з метою вирішення клопотання про повторне зупинення провадження у справі у зв`язку з перебуванням ОСОБА_5 на військовій службі колегією суддів неодноразово витребовувалася інформація щодо проходження військової служби громадянином України ОСОБА_1 .

Разом із тим, інформація на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій, до апеляційного суду надана не була.

При вирішенні клопотання колегія суддів враховує, що з наданих представником ОСОБА_1 та витребуваних апеляційним судом доказів не вбачається обставин щодо переведення військової частини на воєнний стан відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що заявляючи клопотання про зупинення провадження у справі, представник ОСОБА_1 не вказав у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи на період знаходження відповідача ОСОБА_1 на військовій службі.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 не позбавлений можливості здійснити реалізацію наданих йому ЦПК України прав, зокрема, приймати участь у розгляді справи через представника, що й було ним реалізовано. Так, в період перебування ОСОБА_1 на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 його інтереси представляє адвокат Кравченко А.В.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для зупинення провадження у справі.

Що стосується витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (частина перша статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Приписами частини першої статті 26 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону № 5076-VІ гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У частині третій статті 141 ЦПК передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК).

Встановлено, що професійна правова допомога ОСОБА_1 надавалася адвокатом Кравченком А.В. на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА № 1402073 від 01.02.2024 року, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 240201 від 01 лютого 2024 року, а також вищезазначеного договору про надання правової допомоги.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 21 116,13 грн. надано копії: додаткової угоди №1 від 21.02.2024 р. до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №240201 від 21.02.2024 р.; додаткової угоди №1 від 01.01.2024 р. до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №231124 від 24.11.2023 р.; акту-звіту №1 від 21.02.2024 р. до договору про надання правничої (правової) допомоги №240201 від 01.02.2024 р.; договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №240201 від 01.02.2024 р.; акту-звіту №1 від 05.01.2024 р. до договору про надання правничої (правової) допомоги №231124 від 24.11.2023 р.; додаткової угоди №2 від 02.01.2024 р. до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №231124 від 24.11.2023 р.; договору про надання професійної правничої (правової) допомоги №231124 від 24.11.2023 р.; квитанції № 7178-7526-0838-1852 від 24.11.2023 р. на загальну суму 546,46 грн.; квитанції № 08K6-AKX5-TB1X-51CH від 24.11.2023 р. на загальну суму 546,46 грн.; квитанції № 4838-5020-65X6-P5CH від 15.12.2024 р. на загальну суму 34,20 грн.; документів про надсилання поштового відправлення № 1073257 від 15.12.2024 р. на загальну суму 34,20 грн.; квитанції № 9246-0698-7837-6282 від 01.02.2024 р. на загальну суму 3278,77 грн.; квитанції № XA66-8P21-1CEH-M5B3 від 01.02.2024 р. на загальну суму 3278,77 грн.; квитанції № 93EX-3CBT-C5AA-10CT від 02.01.2024 р. на загальну суму 53,70 грн.; документів про надсилання поштового відправлення № 1096263 від 01.02. 2024 р. на загальну суму 53,70 грн.; квитанції № BP98-K9MA-XAKA-EKA5 від 18.02.2024 р. на загальну суму 44,10 грн.; документів про надсилання поштового відправлення № 1114028 від 18.02.2024р. на загальну суму 44,10 грн.; квитанції № C7ET-0BCM-164X-5BCB від 21.02.2024р. на загальну суму 48,90 грн.; документів про надсилання поштового відправлення № 1114741 від 21.02.2024 р. на загальну суму 48,90 грн.; квитанції № 1565a4ec-d24b-4105-8b1d-1a2d9329fc12 від 11.03.2024 р. на загальну суму 42,00 грн.; квитанції № 6262241f-03ee-4779-8cc6-a512df7b91b9 від 11.03.2024 р. на загальну суму 13,00 грн.; повної інформації про посилку 5786; фіскального чека та експрес-накладної про посилку 9931; довідки про відкриття поточного рахунку самозайнятої особи.

Колегія суддів погоджується з тим, що відповідачем ОСОБА_1 понесено витрати на правничу допомогу. Докази наявності відповідних витрат є належними та допустимими, а тому такі витрати підлягають відшкодуванню.

Як зазначалося вище, вимоги позову Концерну «Міські теплові мережі» підлягають задоволенню частково у загальній сумі 31 399,61 грн.

Колегія суддів, зважуючи на складність та категорію справи, перелік послуг правничої допомоги, наданої в ході розгляду справи, ціну позову, часткове задоволення вимог, керуючись принципами справедливості та верховенства права, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, вважає за необхідно визначити розмір судових витрат, який підлягає відшкодуванню для відповідача ОСОБА_1 , враховуючи витрати на послуги поштового зв`язку, у розмірі 1 000 грн.

Щодо судових витрат у вигляді сплати судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з п.п. б), в) ч. 4 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Позивачем у даній справі при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 684,00 грн. (т. 1, а.с. 1).

ОСОБА_1 при поданні заяви про перегляд заочного рішення сплачено судовий збір у сумі 536,80 грн. (т. 1, а.с. 78), при поданні апеляційної скарги 3 220,80 грн. (т. 1, а.с. 158), а всього 3 757,60 грн.

При зверненні до суду з позовом представник Концерну «МТМ» просила стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 37 967,14 грн., за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку, що з відповідачів підлягає стягненню заборгованість в сумі 31 399,61 грн., отже, за результатом апеляційного перегляду справи позовні вимоги задоволені на 82,70 %.

За вказаних обставин з відповідачів на користь Концерну «МТМ» підлягає стягненню судовий збір за подання до суду позовної заяви пропорційно частці задоволених позовних вимог в розмірі 2 219,67 грн., тобто по 739,89 грн. з кожного відповідача (2 219,67 грн. : 3).

Також, з Концерну «МТМ» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги на рішення суду пропорційно частці позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, в сумі 650,06 грн.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Кравченка Антона Валерійовича задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2023 року у цій справі змінити в частині визначеної до стягнення суми заборгованості та періоду, за який стягується заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, та в частині судового збору.

Зменшити розмір заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, яка підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» за період з 02 квітня 2017 року по 31 травня 2021 року включно з 37 967 грн. 14 коп. до 31 399 (тридцять одна тисяча триста дев`яносто дев`ять) грн. 61 коп.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судового збору за подання до суду позовної заяви з 894,30 грн. до 739 (сімсот тридцять дев`ять) 89 коп.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. та судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення і апеляційної скарги в сумі 650 (шістсот п`ятдесят) грн. 06 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко