Справа № 301/1606/24
Провадження № 2/756/407/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Тагієва Р.Д.,

представника позивача - Маркусь М.І,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди,

УСТАНОВИВ:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Сілан» (далі - ТОВ «Сілан») звернулося до Іршавського районного суду Закарпатської області з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір оренди дробильно-сортувального комплекса №1 від 14.05.2002, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Сілан» на майбутнє.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 14.05.2002 між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Сілан» в особі директора Феєр М.С. (орендар) укладено Договір оренди дробильно-сортувального комплексу №1, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати в оренду та оперативне управління орендарю майно - техніку: дробильно-сортувальний комплекс - 30, у складі: загрузочний бункер із конвеєром (1 агрегат); дробилка щокова (1 агрегат); дробилка конусна (1 агрегат); грохотно-сортувальний пристрій (1 агрегат); конвеєр (5 агрегатів в т.ч. запасний). Згідно із акта прийому-передачі, який не містить відомостей про дату його складення, орендодавець передав, а орендар прийняв вищевказану техніку. Позивач зазначає, що договір оренди від 14.05.2002 укладений без додержання вимог, передбачених нормами законодавства, діючого на момент його укладення та порушує права ТОВ «Сілан». Станом на дату укладення спірного договору, керівником ТОВ «Сілан» був ОСОБА_2 , який є рідним братом відповідача ОСОБА_1 . Феєр М.С. , діючи від імені ТОВ «Сілан» при укладенні договору, вступив в зловмисну домовленість з ОСОБА_1 та уклав такий договір, який суперечить інтересам позивача та порушує їх. Наявність такої домовленості підтверджується тим, що орендодавцем за оспорюваним договором оренди був брат директора ТОВ «Сілан», про що Феєру М.С. на час укладення договору було достеменно відомо. Метою укладення договору було виключно створення передумов та правових підстав для заволодіння майном товариства шляхом створення неіснуючої заборгованості товариства за користування майном, яке фактично в користування позивача передано не було. Також, жодних дій чи виконання такого договору з боку орендаря ніколи не вчинялось з часу його укладення і по даний час. Вказане підтверджується умовами договору, якими передбачено, що оплата за користування майном проводиться за вимогою орендодавця, що не відповідає звичаям ділового обороту та типовим умовам договорів оренди майна, а також положенням законодавства, яке діяло на той час. Реалізація зловмисної домовленості представника позивача та відповідача підтверджується також тим, що ОСОБА_1 до листопада 2019 року ніяких вимог про стягнення заборгованості за договором оренди від 14.05.2002 чи використання виробничого обладнання до ТОВ «Сілан» не заявляв, жодних претензій щодо позивача не виставляв, щодо орендованого майна жодних заходів не вживав, та лише у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Іршавського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за договором оренди. Наявність умисного зговору між представником позивача ( Феєр М.С. ) та відповідачем є те, що такий укладений був з рідним братом директора ТОВ «Сілан» (ОСОБА_2.), про що представнику позивача було достеменно відомо; також умовами договору оренди передбачено строк користування двадцять років, тоді як цей строк перевищує строки експлуатації такого майна, яке б було повністю амортизоване та стало б непридатним до його використання за цільовим призначенням, тоді як умовами оренди за звичайних умов передбачається повернення орендованого майна з врахуванням нормального зносу; розмір орендної плати в розмірі 1000 грн. за місяць; для обходу строків позовної давності в спірному Договорі оренди було визначено, що орендар сплачує таку на вимогу орендодавця. Виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками підтверджується тим, що позивач фактично не отримавши таке майно в користування, не використовуючи його в своїй діяльності зобов`язаний сплатити орендну плату згідно Договору оренди. Позивач не згодний з такими наслідками, що підтверджується його діями по оспорюванню такого договору в судовому порядку. Дії представника товариства (Феєр М.С.) здійснювались ним в межах наданих йому повноважень, що було предметом дослідження та встановлено судовим рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30.03.2021 у справі № 301/431/20, в якій позивач оспорював Договір оренди з тих підстав, що Феєр М.С. діяв без повноважень, так як не був директором ТОВ «Сілан». Такі обставини не підлягають повторному доказуванню при розгляді та вирішенні даного спору, який заявлений з інших підстав. Таким чином, вищевказаний договір оренди укладено з порушенням ст. 57 ЦК УРСР, оскільки такий правочин не відповідає волі саме юридичної особи, а виражав волю виключно представника, який усвідомлював протиправність своїх дій, які суперечили інтересам товариства як суб`єкта господарювання. Також окремою підставою є приписи ст. 58 ЦК УРСР, якою визначено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Мнимість такого договору оренди полягає в тому, що предмет оренди позивачу, як орендарю, в користування не передавався, представниками сторін такий договір був тільки складений та підписано сам договір та акт приймання-передачі. На балансі позивача таке майно не обліковувалось, в користуванні не перебувало, фактично в господарській діяльності не використовувалось. Тобто сторони, укладаючи такий договір про людське око тільки створили видимість існування правовідносин оренди між сторонами спірного договору, усвідомлюючи, що фактичного та дійсного виконання такого договору не буде. Весь час позивач користується іншим обладнанням, яке є відмінним від зазначеного в Договору оренди, що підтверджується проектною документацією та іншими показами, які долучені до даного позову. Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 57 ЦК УРСР. Позивач оспорює дійсність Договору оренди з підстав його фіктивності, оскільки спірний Договір оренди обладнання укладено без наміру створення правових наслідків щодо передачі позивачу в користування обладнання, які обумовлені договором. На підставі викладеного, просить суд визнати недійсним Договір оренди дробильно-сортувального комплексу №1 від 14.05.2002, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Сілан» на майбутнє.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 01.05.2024 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди направлено до Оболонського районного суду міста Києва для розгляду за підсудністю.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди. Розгляд справи постановлено здійснювати у порядку загального позовного провадження.

09.08.2024 до суду від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві.

03.01.2025 до суду від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення.

Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 10.01.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. Крім того, заявив про намір подати заяву про стягнення з позивача понесених судових витрат.

З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, заслухавши учасників справи, суд дійшов наступного висновку.

Як убачається із матеріалів справи, 14.05.2002 між ОСОБА_1 (далі - відповідач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сілан» в особі директора Феєра М.С. (далі - позивач, орендар), укладено Договір оренди дробильно-сортувального комплексу №1.

Відповідно до п.1.1. Договору, орендодавець зобов`язується передати в оренду та оперативне управління Орендарю майно - техніку: дробильно-сортувальний комплекс - 30 (ДСУ-30), що складається з: завантажувального бункера із конвеєром (1 агрегат); дробилки щокової (1 агрегат); дробилки конусної (1 агрегат); грохотно-сортувального пристрою (1 агрегат); конвеєру (5 агрегатів в т.ч. запасний). Усі агрегати в робочому стані, встановлені на автомобільних рамах, без коліс. Для здійснення робіт з дроблення та сортування базальтових порід, пов`язаних з виробничою діяльністю орендаря.

Орендодавець зобов`язався передати обладнання укомплектованим і технічно справним у строк до 20.05.2002 (п.3.1.1. Договору).

Передача майна орендодавцем орендарю здійснюється шляхом складання та підписання уповноваженими представниками сторін акта приймання-передачі, що є невід`ємною частиною цього договору (п.5.2. Договору).

Орендна плата за оренду майна за один місяць встановлюється в розмірі 1000,00 грн. Розрахунки за даним договором проводяться за письмовою вимогою орендодавця, відповідно до фактичного терміну оренди комплексу ДСУ-30 (п.п. 4.1, 4.4. договору).

Відповідно до п.п. 2.1-2.2 Договору, сторони набувають прав та обов`язків за цим договором, а договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін. Строк дії - до 31.12.2022.

Згідно із акта прийому-передачі обладнання, орендодавець передав, а орендар прийняв вищевказану техніку (а.с.118, том 1).

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу лише щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Оскільки оспорюваний Договір оренди дробильно-сортувального комплексу було укладено 14 травня 2002 року, спір щодо визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК Української РСР.

За змістом статті 4 ЦК Української РСР цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно з частиною першою статті 256 ЦК Української РСР за договором майнового найму наймодавець зобов`язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» судам роз`яснено, що за правилами статті 48 ЦК Української РСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК Української РСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановленні особливі правила визнання угод недійними (статті 45-47, 49-58 ЦК Української РСР). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за статтею 48 ЦК Української РСР суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Відповідно до статті 57 ЦК Української РСР, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу учасника угоди або його близьких з метою спонукання його до укладення угоди. Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба і т.ін.), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах. Погроза може бути підставою для визнання угоди недійсною, коли з обставин, які мали місце на момент укладення угоди, були підстави вважати, що відмова учасника угоди від її укладення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Статтею 58 ЦК Української РСР визначено, що недійсною є угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Для визнання угоди мнимою необхідно встановити той факт, що угода була укладена без наміру створити юридичні наслідки, та що сторони за угодою ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли.

Отже, підставою для визнання договору оренди з мотивів його мнимості, є його укладення без створення юридичних наслідків.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч.1 ст.58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

З відкритих джерел - Єдиного державного реєстру судових рішень, за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/116862648, встановлено, що рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30.03.2021, яке залишено без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 10.10.2023 та постановою Верховного Суду від 07.02.2024, у справі № 301/431/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним, судом було зокрема, встановлено, що Договір оренди дробильно-сортувального комплексу від 14 травня 2002 року №1 від імені ТОВ «Сілан» укладено уповноваженою особою - директором Феєром М.С. Укладення вказаного договору директором Феєром М.С. відповідало вимогам статей 62, 64 ЦК Української РСР та положенням пункту 10.10. Статуту товариства. Тому оспорюваний договір відповідає вимогам статей 42, 44, 151, 153, 154 ЦК Української РСР (який діяв на час укладення спірного договору), як щодо змісту, так і форми договору. Зміст правочину не суперечить цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчинила правочин, мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Доводи позивача про те, що укладення спірного договору не було спрямовано на настання реальних правових наслідків, оскільки такий насправді сторонами не укладався у 2002 році та ніколи не виконувався, зокрема, орендодавець до 2019 року не звертався до товариства з вимогою про сплату орендної плати і така товариством жодного разу з 2002 року не сплачувалася, що є свідченням фіктивності договору, є безпідставними, так як згідно з пунктів 2.2., 4.4. договору оренди: строк його дії до 31 грудня 2022 року; розрахунки по договору проводяться за письмовою вимогою орендодавця відповідно до фактичного строку оренди майна. Отже, непред`явлення орендодавцем протягом 2002-2019 років вимоги до товариства про сплату орендної плати та непроведення товариством оплати за користування майном протягом вказаного періоду не суперечить закону та умовам договору і не свідчить про фіктивність договору. Звернуто увагу й на те, що до пред`явлення у лютому 2020 році вказаного позову ТОВ «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним передувало пред`явлення у листопаді 2019 року позову ОСОБА_1 до ТОВ «Сілан» про стягнення боргу за вищевказаним договором оренди (справа № 301/2824/19). Посилання ТОВ «Сілан» на те, що пред`явлення ОСОБА_1 вищевказаного позову у справі № 301/2824/19 є спробую незаконно заволодіти майном товариства, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене ґрунтується на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Нормами частини 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Додатково суд звертає увагу на те, що сам лише факт укладання спірного договору між ТОВ «Сілан» в особі директора Феєр М.С. (орендар) та ОСОБА_1 (орендодавець), який перебував з генеральним директором орендаря у родинних стосунках, не свідчить автоматично про наявність зловмисної домовленості, умислу чи переслідування особистих інтересів всупереч інтересам орендаря та є таким, що укладений без наміру створити сторонами договору юридичні наслідки.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 24.02.2025 у справі 504/3085/20 Верховний суд відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19) та висловив правову позицію, відповідно до якої укладення договору купівлі-продажу/оренди у ситуації, коли від імені продавця діє представник, із іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця) саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника з покупцем, умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам продавця.

За вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Виходячи з вищевикладеного, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначений процесуальний обов`язок кореспондується і з положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду.

З огляду на вищевикладене, обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду судом справи, а тому суд вважає позов недоведеним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілан» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 16.06.2025.

Відомості про сторін:

1. Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сілан» (адреса місцезнаходження: Закарпатська область, Берегівський район, село Сільце, вул. Центральна, буд. 56, );

2. Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Суддя М. М. Ткач