ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1361/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника АТ «Ріетуму Банка» адвоката Короєд С. О.,

представника ОСОБА_1 адвоката Шевченко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року в складі судді Невеніцина Є.В. по справі № 638/22988/24 за заявою Акціонерного товариства «Ріетуму Банка» (AS «RIETUMU BANKA») про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Ріетуму Банка» (AS «RIETUMU BANKA») до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування як фраудаторного правочину та повернення нерухомого майна боржнику,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство «Ріетуму Банка» (AS «RIETUMU BANKA») (далі АТ «Ріетуму Банка») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування як фраудаторного правочину та повернення нерухомого майна боржнику.

Позов мотивовано тим, що рішенням Балтійського міжнародного третейського суду від 31 серпня 2021 року у справі № С- 1107/110621 було стягнуто солідарно з Oleos Swiss S.A. та ОСОБА_4 на користь AT «Ріетуму Банка» борг за Договором кредитної лінії № 032/2020 від 15 лютого 2021 року та Договору поруки № 032/2020 від 15 лютого 2021 року у сумі 3 582 521,41 евро. Стягнуто солідарно з Oleos Swiss S.А. та ОСОБА_4 на користь AT «Ріетуму Банка» витрати на третейський судовий процес у розмірі 17 038,42 евро. Встановлено право AT «Ріетуму Банка» на одержання солідарно від Oleos Swiss S.A. та ОСОБА_4 законних відсотків у розмірі 8 % річних від неповернутої основної суми кредиту до дня виконання рішення.

Рішення Міжнародного арбітражу по справі № С-1107/110621 набрало законної сили 01 вересня 2021 року, строк його добровільного виконання був встановлений до 15 вересня 2021 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року, залишеною без змін Постановою Верховного Суду від 08 червня 2023 року, у справі № 824/235/21 надано дозвіл на виконання рішення Балтійського міжнародного третейського суду від 31 серпня 2021 року по справі № С-1107/110621.

Проте, з метою ухилення від виконання зобов`язань за вищезазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подарував належну йому квартиру АДРЕСА_1 своїй дружині - ОСОБА_1 та яка у свою чергу подарувала майно дитині - ОСОБА_3 на підставі договорів дарування.

Посилаючись на вказані обставини АТ «Ріетуму Банка» просило визнати недійним Договір дарування від 23 січня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за реєстровим номером № 589, засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лучніковою Ю.В., щодо квартири за адресою АДРЕСА_2 та відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність ОСОБА_2 вказаної квартири.

26 листопада 2024 року АТ «Ріетуму Банка» подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що предметом позову є визнання недійсним договору дарування квартири як фраудаторного правочину, а також повернення спірної квартири у власність відповідач з метою подальшого звернення стягнення на вказане майно для погашення заборгованості, а тому враховуючи попередню недобросовісну поведінку боржника, наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідачі можуть відчужити спірне майно, що значно утруднить виконання можливого рішення суду у зв`язку з необхідністю пред`явлення додаткового позову до нового власника.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 заяву АТ «Ріетуму Банка» (AS «RIETUMU BANKA») про забезпечення позову задоволено частково.

Забезпечено позов АТ «Ріетуму Банка» (AS «RIETUMU BANKA») до ОСОБА_2 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування як фраудаторного правочину та повернення нерухомого майна боржнику по цивільній справі № 638/22988/24 шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3 .

Ухвала суду мотивована тим, що між сторонами дійсно виник спір, з урахуванням підстав та змісту позову, та наявності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову, позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири.

На вказане судове рішення 16 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шевченко Ангеліна Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову та існування ризиків неможливості виконання рішення суду.

Позивачем не надано доказів ні щодо здійснення примусового виконання рішення Балтійського міжнародного третейського суду від 31 серпня 2021 року, ні щодо неможливості стягнення боргу з ОСОБА_2 , окрім звернення стягнення на квартиру, що належить ОСОБА_3 , ні щодо вчинення будь яким із Відповідачів дій, спрямованих на подальше відчуження спірної квартири.

Договір дарування квартири укладено 23 лютого 2021 року, тоді як АТ «РІЕТЕМУ БАНКА» звернулось до Балтійського міжнародного третейського суду з позовом про стягнення боргу за Кредитним договором лише 11 червня 2021 року, а рішення було ухвалено 31 серпня 2021 року. Станом на 23 лютого 2021 року у Банку не було жодних майнових претензій, до поручителя, а тому ОСОБА_2 під час укладання договору дарування спірної квартири не мав намір вчинити дії, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду

Квартира АДРЕСА_1 не є предметом іпотеки або заставою за Договором поруки, а тому висновок суду першої інстанції про істотне ускладнення виконання імовірного рішення суду є необґрунтованим.

Суд першої інстанції незаконно вийшов за межі заяви позивача про забезпечення позову та здійснив фактично застосування заходу забезпечення, про який банк не заявляв, чим порушивши принцип диспозитивної цивільного судочинства, оскільки вимог про заборону відчуження нерухомості заявлено не було.

Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, право на подання відзиву не скористались.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Шевченко А. М., яка підтримала апеляційну скаргу, представника АТ «Ріетуму Банка» адвоката Короєд С. О., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України наведено перелік видів забезпечення позову, які можуть бути застосовані судом.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, заявленим позовним вимогам.

При оцінці зазначеної співмірності, слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказала таке: «Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу..[...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У справі, що переглядаєтсья встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомірності укладення договору дарування (визнання його фраудаторним), за яким було передано нерухоме майно, а саме - АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову позивач зазначав, що ОСОБА_2 є боржником за судовим рішенням, ним вже було відчужено належне майно на користь дружини, та в подальшому дитини, а тому з метою подальшого ухилення від виконання боргових зобов`язань спірна квартира може вибути з власності родини ОСОБА_5 на корись третіх осіб, що ускладнить виконання можливо рішення суду.

Отже, встановивши, що відсутність обтяження нерухомого майна, яке є предметом оспорюваних правочинів, може призвести до зміни власника майна, а невжиття заходів забезпечення позову потягне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

Між тим, в заяві про забезпечення позову АТ «Ріетуму Банка» просило накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції задовольнив частково заявлені вимоги та наклав заборону на відчуження на вказане нерухоме майно

Відповідно до положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених вимог, тому ухвала суду підлягає зміні шляхом зміни засобу забезпечення позову на арешт.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21 вказано, що «за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам».

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Отже, наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

Доводи апеляційної скарги про правомірність оскаржуваного правочину не є підставою для скасування заходів забезпечення позову, оскільки вказані заперечення стосуються обґрунтованості позовних вимог, оцінка яким буде надана судом першої інстанції під час розгляду справи по суті спору.

Відповідно до пункту 2 частини 1статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає зміні щляхом накладення арешту та задоволення заяви банку.

Враховуючи, що справа по суті спору не розглядалась, питання щодо розподілу судових витрат за подачу апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2025 року змінити.

Заяву Акціонерного товариства «Ріетуму Банка» (AS «RIETUMU BANKA») про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина