Справа № 135/247/25
Провадження № 2-о/135/22/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12.06.2025 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.

з участю секретаря судових засідань Кузьміних О.О.,

заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м Ладижин цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту проживання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В заяві зазначила, що 13.01.2025 за її заявою до сервісного центру №11 в м.Ладижин Головного управління Пенсійного Фонду у Вінницькій області в порядку екстериторіальності Головним управлінням ПФ України в Хмельницькій області було прийнято рішення про відмову у призначенні їй пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Підставою для відмови стало те, що вона не проживала станом на 1 січня 1993 року більше 4 років на території зони посиленого радіоекологічного контролю, у той же час їй було зараховано 3 роки 3 місяці 17 днів проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю. При цьому, вона має статус постраждалої особи внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю більше 4 років. Зокрема, їй було видано посвідчення постраждалої особи 4 категорії за № НОМЕР_1 , що свідчить про набуття статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та її проживання більше 4 років в період з 26 квітня 1986 року по 1 січня 1993 року. Натомість, підтверджено витягом з Реєстру територіальної громади проживання з 12.09.1989 по 04.12.1990, з 11.12.1990 по 17.05.1991, з 17.05.1991 по 21.06.1994. Тобто, період проживання з 26 квітня 1986 року по 1 січня 1993 року тривалістю більше 4 років не підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування.

Тому вона звернулася в суд із заявою про встановлення факту проживання в м. Ладижин Вінницької області в період з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня 1987 року по 31 серпня 1987 року та в період з 27 липня 1989 року по 1 січня 1993 року.

Вказала, що відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади не підтверджено її проживання в м. Ладижині в спірний період, що унеможливлює отримання цієї інформації в досудовому порядку через органи місцевого самоврядування. Вважає, що статус особи, постраждалої від наслідків Чорнобильської катастрофи вже було встановлено, а спір про право на отримання чорнобильського статусу відсутній, так як їй видано посвідчення 4 категорії за № НОМЕР_1 і досудової процедури підтвердження факту проживання не існує.

Також вказала, що в період з 1 вересня 1985 року по 11 липня 1988 року вона навчалась у Вінницькому СПТУ №3 та отримала спеціальність контролера верстатних та слюсарних робіт. Під час навчання в період студентських канікул в періоди з 1 червня по 31 серпня 1986 року та з 1 червня по 31 серпня 1987 року вона проживала в місті Ладижин. В період з 11.07.1988 по 24.07.1989 року вона працювала за межами міста Ладижин лаборантом-металографом. В період з 25.07.1989 року і по даний час вона проживала в місті Ладижин. Тобто, в період з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня по 31 серпня 1987 року, з 25.07.1989 по 1 січня 1993 року вона проживала в місті Ладижин, яке відносилось до зони радіоекологічного контролю.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 заявлені вимоги, викладені в заяві, підтримала та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вона народилась в м. Ладижин, де проживала з батьками, ходила до школи, 8 класів якої закінчила 1985 року. Потім навчалась та проживала в м. Вінниці з 1985 по 1989 рік. Почала навчання з 1 вересня 1985 року, ходила на пари кожен день. Приїздила в м. Ладижин на вихідні до батьків, а також коли хворіла та на канікули. Після навчання працювала в м. Вінниця на підшипниковому заводі. Потім вийшла заміж 25.06.1989. Після цього приїхала з чоловіком в м. Ладижин. Влаштувалась на роботу в Ладижинську ТЕС 20.09.1989 року. І після цього постійно проживала в м. Ладижин, де в неї народились діти, працювала.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницької областів судове засідання не з`явився, належним чином повідомлялися про день, час та місце розгляду справи. Подали до суду пояснення, у яких просили у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити через те, що законом передбачено позасудовий порядок встановлення факту, про який просить заявниця. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Крім того, представник заінтересованої особи вказала на те, що заявниця згідно чинного законодавства має можливість одержати документ, що засвідчує факт проживання у місцевості, яка згідно з переліком населених пунктів відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, звернувшись до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, саме в позасудовому порядку, якщо в неї є на те законні підстави. Відтак, вимоги заявниці не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства, оскільки для встановлення таких фактів передбачений інший позасудовий порядок. Просила розглянути справу без участі представника Пенсійного Фонду.

Згідно письмо викладених додаткових пояснень представником управління Пенсійного Фонду України у Вінницької області зазначено, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, до періоду роботи на території радіоактивного забруднення було зараховано періоди її проживання з 12.09.1989 року по 04.12.1990 року, з 11.12.1990 року по 17.05.1991 року, з 17.05.1991 року по 21.06.1994 року, що підтверджується витягом з реєстру Ладижинської територіальної громади. Вказали, що згідно диплома ОСОБА_1 навчалась в м. Вінниця з 01.09.1985 по 30.06.1988 року. Відтак, підтвердити факт проживання з вересня 1985 по червень 1988 року немає можливості, оскільки м. Вінниця не віднесено до забрудненої території.

Дослідивши письмові докази та покази свідків, суд вважає, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання в м.Ладижин Вінницької області підлягає частковому задоволенню виходячи з такого.

Суд встановив, що 13.01.2025 Рішенням Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області за №89 ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку як потерпілому від аварії на Чорнобильській АЕС відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки на 01.01.1993 заявник не прожив 4 роки в зоні посиленого радіологічного контролю. Зазначено, що заявник проживав в зоні посиленого радіологічного контролю 3 роки 3 місяці 14 днів станом на 01.01.1993 року, що недостатньо для призначення пенсії відповідно до статті 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ладижин Вінницької області.

З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 вбачається, що 25.06.1989 року ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_2 , після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_4 ». Місце реєстрації шлюбу Політанківська сільська рада Шаргородського району Вінницької області.

З копії диплома серії НОМЕР_4 , виданого 30.06.1988 року, вбачається, що ОСОБА_1 30.06.1988 року закінчила повний курс Вінницького професійно-технічного училища та отримала диплом. Згідно диплома зазначено, що ОСОБА_1 01.09.1985 року вступила в училище, яке закінчила 30.06.1988 року.

З копії посвідчення Серії НОМЕР_5 виданого Вінницькою облдержадміністрацією, видно, що 20.05.1993 року ОСОБА_1 набула статусу особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 4) як «громадянин, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 198_ р».

В копії трудової книжки серії НОМЕР_6 зазначено, що з 01.09.1985 по 30.06.1988 ОСОБА_1 проходила навчання у Вінницькому професійно-технічному училищі. 11.07.1988 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Вінницький підшипниковий завод лаборантом-металографом 3 розряду в ОГМ, 24.07.1989 року звільнена за власним бажанням. 20.09.1989 року була прийнята на роботу в Ладижинську ГРЕС в лабораторію, 18.11.1989 року звільнена на підставі закінчення строку трудового договору. 27.11.1989 року прийнята на роботу в Ладижинську ГРЕС.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, виданої 11.11.1024 року відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади видно, зокрема, що ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 , з 30.04.2002 року. Також зазначено, що вона була зареєстрована в м. Ладижин в періоди, зокрема, з 12.09.1989 по 04.12.1990, з 11.12.1990 по 17.05.1991, з 15.05.1991 по 21.06.1994.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що є сусідкою по будинку, де проживала ОСОБА_1 . Знає її з дитинства, вона ходила в ту ж школу, що й її син. Знає, що після школи ОСОБА_1 пішла навчатись в училище м. Вінниця. Під час навчання пам`ятає, що декілька разів бачила ОСОБА_1 влітку. Мати ОСОБА_1 їй казала, що ОСОБА_6 приїхала на канікули. Після навчання бачила ОСОБА_1 приблизно раз на місяць в м. Ладижин. Вона жила з чоловіком в буд. АДРЕСА_2 і досі там живе.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що ОСОБА_8 знає змалечку, оскільки та проживала з батьками в сусідньому під`їзді. Вона вчилась в школі №3. Закінчила 8 класів у 1985-1986 роках і поступила в ПТУ м. Вінниці. Як вчилась в училищі, то приїздила на вихідні, хоч і не кожні, але часто. Знає про це, бо її мати працювала разом з нею і їй розповідала. Також приїздила на літні канікули. Закінчила ПТУ, вийшла заміж і повернулась проживати в м. Ладижин.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Як роз`яснено в пункті 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розгляд в порядку окремого провадження справи про встановлення факту можливий, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні.

Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення. Зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років пенсійний вік зменшується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Відтак, судом встановлено, що звернення ОСОБА_1 до суду про встановлення факту проживання в м.Ладижин пов`язане із необхідністю підтвердження нею часу проживання в м.Ладижин, що в свою чергу необхідно для можливого зниження пенсійного віку. Тобто факт, який просить встановити заявник має юридичне значення.

У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до вимог п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки не є визначальною обставиною.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце проживання особи з місцем реєстрації даної особи, а ототожнює його з місцем проживання особи, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що періоди проживання в м. Ладижин, факт чого просить встановити заявниця частково вже були враховані Пенсійним фондом при розгляді питання щодо підставності призначення пенсії ОСОБА_1 із зниженням пенсійного віку.

Так, із рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Хмельницькій області за №89 видно, що було підтверджено, що заявниця проживала в зоні посиленого радіологічного контролю 3 роки 3 місяці 14 днів станом на 01.01.1993 року.

В додаткових поясненнях представником Пенсійного Фонду зазначено, що наявними документами було підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території радіоактивного забруднення було зараховано періоди її проживання з 12.09.1989 року по 04.12.1990 року, з 11.12.1990 року по 17.05.1991 року, з 17.05.1991 року по 21.06.1994 року.

Відтак, суд вважає безспірним те, що довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в м. Ладижин встановлено, що вона була зареєстрована та проживала в м. Ладижин в періоди, зокрема, з 12.09.1989 по 04.12.1990, з 11.12.1990 по 17.05.1991, з 17.05.1991 по 21.06.1994.

Тому підстав для встановлення в судовому порядку того факту, який є безспірним, суд не вбачає.

Оскільки положенням ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом з тим, судом встановлено, що документально підтверджених відомостей про реєстрацію заявниці в період з 04.12.1990 по 11.12.1990 немає.

Однак, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що ОСОБА_1 постійно проживала в м. Ладижин Вінницької області, зокрема, в період з 4 грудня 1990 року по 11 грудня 1990 року.

Даний факт підтверджується як показами свідків, які вказали, що ОСОБА_1 після повернення в м. Ладижин постійно працювала та проживала в місті, так і даними трудової книжки ОСОБА_1 , з якої видно що в цей період вона продовжувала працювати в м. Ладижин.

Судом встановлено, що 1 вересня 1985 року ОСОБА_1 вступила до Вінницького професійно-технічного училища та навчалася там по 30 червня 1988 року. Відтак, в цей період часу постійним місце проживання ОСОБА_1 було м. Вінниця.

Щодо вимог заявниці в частині встановлення факту постійного проживання в м. Ладижин в період з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня 1987 року по 31 серпня 1987 року та в період з 25 липня 1989 року по 12 вересня 1989 року, в судовому засіданні не встановлено достатніх та достовірних доказів на підтвердження цього факту. Вказані періоди проживання ОСОБА_1 в м.Ладижин не підтверджено жодними письмовими доказами. Вказані факти не підтверджені й показами свідків.

Щодо посилання в заяві на те, що заявник є потерпілим від Чорнобильської катастрофи і йому видано відповідне посвідчення, то дана обставина автоматично не підтверджує те, що саме з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня 1987 року по 31 серпня 1987 року та в період з 25 липня 1989 року по 12 вересня 1989 рокузаявниця проживала в м. Ладижин.

Судом не ставиться під сумнів право заявниці на користування пільгами, як особи, яка постраждала від Чорнобильської катастрофи, та якій видано відповідне посвідчення. У той же час, посвідчення, видане заявнику, не містить зазначення періодів у відповідному місці постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю. Як і не прив`язує видачу посвідчення до конкретного населеного пункту.

Так, фактично єдиними доказами, на які посилається заявник на підтвердження факту постійного проживання в період з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня 1987 року по 31 серпня 1987 року та в період з 27 липня 1989 року по 12 вересня 1989 року є покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Жодних письмових доказів на підтвердження факту проживання в зазначені періоди заявником не надано.

При цьому, суд враховує, що даними в судовому засіданні показами свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 чітко не підтвердили, що ОСОБА_1 у вказані періоди проживала в м. Ладижин. Із показів свідків неможливо достовірно встановити що саме з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня 1987 року по 31 серпня 1987 року та в період з 25 липня 1989 року по 12 вересня 1989 рокуОСОБА_1 постійно проживала в м. Ладижин. Свідки не підтвердили, що в ці періоди вони щоденно, чи більшу частину днів, бачили ОСОБА_1 в м. Ладижин.

Посилання ОСОБА_1 на те, що під час навчання та літніх канікул з 1 червня 1986 року по 31 серпня 1986 року, з 1 червня 1987 року по 31 серпня 1987 року вона постійно проживала в м. Ладижин є недоведеним. Оскільки тимчасове перебування в місті, приїзд на літні канікули, приїзд на вихідні дні до батьків не є постійним проживанням, оскільки в період навчання постійним місцем проживання ОСОБА_1 було м. Вінниця, де як вона сама зазначила вона навчалась, ходила на пари кожен день.

Крім того, заявницею не було доведено й те, що літні канікули в ПТУ № 3, де вона навчалась, були саме в період з 1 червня по 31 серпня.

Окрім цього, суд враховує, що з 11.07.1988 по 24.07.1989 ОСОБА_1 працювала в м. Вінниця, що підтверджується даними трудової книжки.

Доказів того, що на наступний день після звільнення, тобто 25.07.1989 заявниця приїхала проживати в м. Ладижин вона суду не надала.

При цьому, підлягає врахуванню й те, що відповідно до діючої на той час постанови РМ СССР від 28.08.1974 № 677, було затверджено положення про паспортну систему СССР, пунктом 26 було передбачено, що громадяни, які підлягають приписці, зобов`язані в триденний строк з дня прибуття здати документи на прописку.

Однак, після звільнення 24.07.1989 року з підшипникового заводу в м. Вінниця, ОСОБА_1 приписалась в м. Ладижин 12.09.1989 року.

Судом вживалися заходи для встановлення місця реєстрації ОСОБА_1 в м. Вінниця, однак з відповіді УДМС України у Вінницькій області зазначено, що даних про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за 01.01.1985 - 31.12.1993 немає.

Поряд з цим, суд зазначає, що за даних обставин покази свідків, які до того ж не пам`ятають день, місяць рік повернення в м. Ладижин заявниці, не можуть бути єдиною підставою для встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення, а жодних письмових доказів в цій частині заявником не надано.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що обставини, викладені в заяві частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, судом встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживала в період з 4 грудня по ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Ладижин Вінницької області. В іншій частині вимог доводи заяви не знайшли свого підтвердження.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 263 265, 294, 315-319 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 ) в м. Ладижин Вінницької області в період з 4 грудня 1990 року по 11 грудня 1990 року.

В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя