Справа № 296/151/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" червня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира

в складі: головуючого - судді Пилипюк Л. М.

за участю секретаря судового засідання Клименко Е. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

07 січня 2025 року до Корольовського районного суду міста Житомира надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що він передав в борг ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 7 000 доларів США, що станом на 20 січня 2022 року складало 198 826,60 гривень. Договір позики між ним та відповідачем 20 січня 2022 року укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Гуковою Н. Є. Незважаючи на те, що в договорі позики встановлений та погоджений строк, порядок та умови повернення коштів, ОСОБА_3 уникає виконання своїх зобов`язань. Неодноразові звернення про повернення позики відповідач ігнорує. Такі обставини зумовлюють необхідність звернення до суду з цим позовом. Відповідач як боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язаний також сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних.

На підставі наведеного позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 20 січня 2022 року у розмірі 7 000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 07 січня 2025 року становить 294 622 гривень, а також 630 доларів США трьох відсотків річних, що станом на 01 січня 2025 року за офіційним курсом Національного банку України становить 26 516 гривень.

Ухвалою судді від 24 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач відзиву на позовну заяву не подав.

Ухвалою суду від 20 лютого 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що ОСОБА_3 позичені кошти не повернув, актуальних пропозицій щодо можливості врегулювання спору відповідач не ініціює. Також позивач зазначив, він позичив ОСОБА_3 7 000 доларів США, у зв`язку з чим у договорі позики був зазначений еквівалент суми позики.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги позову визнав частково, зазначивши, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 198 826,60 гривень, а тому має повернути саме таку суму. Також представник відповідача звернув увагу на пункт договору, відповідно до якого повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові 7 000 доларів США за курсом НБУ на день передачі грошей. На думку представника відповідача, формулювання «на день передачі грошей» слід тлумачити як день передачі суми позики відповідачу, тобто станом на 20 січня 2022 року.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що 20 січня 2022 року між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_3 укладено договір позики (далі по тексту рішення Договір позики), відповідно до умов якого позикодавець передав у власність позичальника гроші в сумі 198 826,60 гривень, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові суми 7 000 доларів США за курсом Національного Банку України. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві борг у строки, визначені цим договором. Передачу грошей було здійснено до підписання цього договору.

Укладений між сторонами договір позики посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гуковою Н. Є. 20 січня 2022 року та зареєстрований в реєстрі за № 57 (а. с. 5).

Відповідно до п. 2 Договору позики сторони домовились, що: а) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 20 січня 2023 року; б) позика є безпроцентною; в) повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 7 000 доларів США за курсом НБУ на день передачі грошей.

Згідно з п. 7 Договору позики після повернення боргу (або його частини) позикодавцем буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що у визначений договором строк ОСОБА_3 борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 Цивільного кодексу України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд установив, що ОСОБА_3 своїх зобов`язань за Договором позики не виконав, позичені в ОСОБА_1 кошти не повернув.

Суд ураховує, що представник відповідача не заперечує факту укладення та невиконання ОСОБА_3 . Договору позики. Фактично сторона відповідача заперечує лише визначену ОСОБА_1 суму боргу. Представник відповідача вважає, що оскільки в договорі позики зазначено суму позики в гривнях (198 826,60 гривень), то саме таку суму коштів має повернути ОСОБА_3 .

Суд відхиляє вищевказані аргументи представника відповідача з таких підстав.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги (п. 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року, справа № 500/5194/16-ц).

Суд ураховує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , укладаючи Договір позики, визначили еквівалент суми позики у валюті долар США.

Також суд ураховує підпункт в) пункту 2 Договору позики, відповідно до якого сторони домовились, що повна сума позики, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати еквівалентові суми 7 000 доларів США за курсом НБУ на день передачі грошей.

Зміст підпункту в) пункту 2 Договору позики свідчить, що ОСОБА_3 зобов`язався повернути саме 7 000 доларів США. Вказаний пункт договору є чітко сформульованим, є зрозумілим пересічній людині та не містить двозначних формулювань, що підлягають додатковому тлумаченню.

Суд відхиляє аргумент представника відповідача про те, що еквівалент суми позики має визначатись станом на 20 січня 2022 року. Такі доводи представника відповідача не відповідають досягнутої між сторонами домовленості щодо порядку повернення позики, адже підпункт в) пункту 2 Договору позики містить формулювання «на день остаточного розрахунку».

Велика Палата Верховного Суду нагадує зміст частини другої статті 533 ЦК України, згідно з якою якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (п. 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року, справа № 500/5194/16-ц).

У пунктах 57-60 постанови від 11 вересня 2024 року Велика Палата Верховного Суду зазначає таке: «Спеціального порядку визначення суми, яка підлягає сплаті у гривнях, сторони в укладеному ними договорі не погодили. У цій справі спір виник саме у зв`язку з невиконанням відповідачем у добровільному порядку договірного зобов`язання, в зв`язку з чим спір підлягає вирішенню судом. На момент розгляду справи судом платіж на виконання умов договору відповідач не здійснив. Стягнення заборгованості за договором у судовому рішенні підтверджує наявність між сторонами невиконаного зобов`язання та обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора в межах процедури виконання судового рішення (виконавчого провадження).

Тому, формулюючи висновок щодо застосування частини другої статті 533 ЦК України у спірних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду констатує, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення».

Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики, що еквівалента 7 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Щодо вимог про стягнення 3 % річних від суми боргу за час прострочення грошового зобов`язання суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому відповідними Указами Президента України неодноразово продовжувався та діє до тепер.

Суд ураховує, що договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено 20 січня 2022 року, строк повернення позики - 20 січня 2023 року.

З наведеного слідує, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання за Договором позики в період дії в Україні воєнного стану, а тому підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних за цим договором відсутні.

Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу за Договором позики від 20 січня 2022 року, що еквівалентна 7 000 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Щодо визначення в рішенні суду еквіваленту суми боргу в національній валюті (гривні) слід зазначити відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постанові від 11 вересня 2024 року (справа № 500/5194/16-ц), зокрема, Велика Палата Верховного Суду вказує, що визначення еквіваленту суми боргу станом на день подання позову не ґрунтується на нормах матеріального права. Натомість стягнення заборгованості у сумі, еквівалентній в доларах США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам частини другої статті 533 Цивільного кодексу України.

На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14).

Розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача на 91,74 % від заявлених вимог.

Установлено, що позивач при зверненні до суду з цим позовом сплатив судовий збір в розмірі 3 211,38 гривень.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 2 946,12 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст. 526, 625, 1048-1050 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 20 січня 2022 року, розмір якого еквівалентний 7 000 (семи тисячам) доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 946 (дві тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень 12 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Дата складання повного рішення суду -17 червня 2025 року.

Суддя Корольовського районного суду

міста Житомира Лілія ПИЛИПЮК