КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5735/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Янченка А.В.,-

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

ОСОБА_1 просила: визнати квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визначити за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 частки у праві спільної сумісної власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2014 року по 15 червня 2021 року.

За період перебування у шлюбі, подружжям на підставі договору купівлі-продажу та за спільні сімейні кошти придбано спірну квартиру. Договір купівлі-продажу квартири оформлено на ОСОБА_2 .

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 рокуназваний позовзадоволено.

Визнаноза ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Визнаноза ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнутоз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4 000 грн 00 коп. та сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Представник відповідача просив визнати за позивачем право власності на 1/10 частку спірної квартири, а за ОСОБА_2 - 9/10 частки.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав.

ОСОБА_1 та її представник заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, як майно подружжя придбане в шлюбі, а тому підлягає поділу в рівних частках кожному.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2014 року по 15 червня 2021 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована 03 червня 2016 року на праві приватної власності за ОСОБА_2 .

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначає, що спірна квартира набута за час фактичних шлюбних відносин, за спільні кошти сторін та просить судвизнати за сторонами право власності на 1/2частину квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Положеннями ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада

2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі

№ 199/3941/20.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 лютого 2014 року по 15 червня 2021 року.

Право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 03 червня 2016 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі.

Колегія суддів вважає, що оскільки спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, відтак, вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу по 1/2 частини між позивачем та відповідачем.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції правильно та обгрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки відповідачем не спростовано презумпцію рівності часток подружжя на спірну квартиру.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 зазначав, що спірна квартира була придбана за взяті відповідачем у позику грошові кошти у розмірі 150 000 грн 00 коп. Відповідач самостійно повертає грошові кошти, відтак, має право на пропорційне збільшення своєї частки при поділі квартири.

Колегія суддів відхиляє вказане посилання з огляду на наступне.

Так, у постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено: «спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя .

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї

у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна.

Презумпція спільності права власності подружжя на це майно не спростована.»

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутись до суду із вимогами до ОСОБА_1 щодо повернення сплачених ним після розірвання шлюбу коштів (позичених на придбання спірної квартири).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом при вирішенні спору були порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 11 листопада 2024 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко