Провадження № 2/369/4746/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Козак І. А.,

при секретарі Гордієнко С. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

05 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просив суд:

1.У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

2.У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

3.У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер якої :01:110:5443;

4.У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер якої :01:110:5443.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 червня 2013 року позивач та відповідач уклали шлюб в Республіці Сейшельські Острови, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 від 03 червня 2013 року.

З 2020 року сторони припинили ведення спільного господарства, проживають окремо, а з 2022 року відповідач взагалі не виходить на зв`язок з позивачем.

18 жовтня 2024 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області (справа № 369/11316/24) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

У період перебування у шлюбі, позивач та відповідач за спільні кошти набули у власність житловий будинок, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:110:5443.

Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, тому, враховуючи вищенаведене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

11 грудня 2024 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити провадження у справі, за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 05 лютого 2025 року.

Представник позивача ОСОБА_3 подала до суду заяву, у якій просила провести розгляд справи за відсутності сторони позивача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 надав до суду заяву, у якій просив провести розгляд справи без участі сторони відповідача та зазначив, що відповідач позовні вимоги визнає.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Відповідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Керуючись ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести судове засідання без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 ЦПК України, відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно зі ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд, перевіривши матеріали справи, та з урахуванням заяви відповідача про визнання позову, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та Верховного Суду у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 29 січня 2021 у справі № 161/14048/19: "конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №161/14048/19, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ч. 1 ст. 69 СК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України ( 435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11).

Судом встановлено обставини про те, що 03 червня 2013 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб в Республіці Сейшельські Острови, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб № НОМЕР_1 від 03 червня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та відповідача народилось двоє дітей ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 24 липня 2019 року Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1808, та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 24 липня 2019 року Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис

№ 1807.

18 жовтня 2024 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/11316/24, яке набрало законної сили.

У період перебування у шлюбі, сторони за спільні кошти набули у власність:

1.житловий будинок, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , який зареєстрований на ім`я Відповідача на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 26 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Ю.В. Право власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 26 квітня 2019 року, номер відомостей про речове право 31372528;

2.земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:110:5443, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована на ім`я Відповідача на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Ю.В. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 26 квітня 2019 року, номер відомостей про речове право 31372795.

Оскільки під час розгляду справи, відповідач визнала позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Житловий будинок, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:110:5443 відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу.

Житловий будинок та земельна ділянка є неподільними об`єктами, які не можуть бути реально поділені між позивачем та відповідачем, суд вважає за потрібне визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і розділити житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер якої :01:110:5443, на дві рівні частини, визнавши право власності на 1/2 даних об`єктів нерухомого майна за кожним

Як унормовано ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову або визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні на підставі ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову

До початку розгляду справи по суті відповідач визнала позов, про що зазначила у своїй заяві. З урахуванням такої позиції відповідача і обставин справи суд задовольняє позов у повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору, що становить 7 570 грн. 00 коп., а 50 відсотків, що становить 7 570 грн. 00 коп., стягнути на його користь з відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 49, 142, 200, 206, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 60-61, 63, 69-71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина Ліванської Республіки № НОМЕР_4 , виданий

09 грудня 2022 року) право власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 67 кв.м., загальною площею 143,5 кв.м.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_2 (РНКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 67 кв.м., загальною площею 143,5 кв.м.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина Ліванської Республіки № НОМЕР_4 , виданий

09 грудня 2022 року) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер якої :01:110:5443.

У порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_2 (РНКПП НОМЕР_5 ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер якої :01:110:5443.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі

7 570 грн. 00 коп.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області повернути ОСОБА_1 50 відсотків судового збору, сплаченого під час подання позову згідно з квитанції № 2393-5900-3149-9602 від 02.12.2024 року, що становить 7 570 грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І.А. Козак