ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Паромовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду до суду із позовом до Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що 22 серпня 2022 року відповідно до наказу відповідача № 61-к/тр позивача було звільнено з посади вчителя трудового навчання у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Не погодившись з прийнятим наказом позивач звернулась до суду з позовом про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, по справі № 205/6223/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 88» Дніпровської міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі позовні вимоги задоволено частково та вирішено: змінити дату звільнення ОСОБА_2 з посади вчителя трудового навчання Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 88» Дніпровської міської ради відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України з 22 серпня 2022 року на 12 вересня 2022 року, у задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2024 року по справі № 205/6223/22 позовну заяву задоволено, скасовано наказ Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №88» Дніпровської міської ради від №61-к/тр від 22 серпня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивача на роботі на посаді вчителя трудового навчання Дніпровської гімназії №88 Дніпровської міської ради, вирішено питання про стягнення судових витрат по справі.

У вересні 2023 року було змінено найменування відповідача з Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа №88» Дніпровської міської ради на Дніпровську гімназію №88 Дніпровської міської ради, на що вказує ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2024 року по справі № 205/6223/22.

Наказом відповідача від 02 серпня 2024 року № 78-к/тр позивача поновлено на посаді вчителя трудового навчання.

Позивач звернулася до відповідача про виплату в добровільному порядку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, на що відповідачем усно повідомлено позивача про неможливість виплати в добровільному порядку та необхідність звернення до суду.

Враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивача станом на 01 серпня 2022 року становить 595,10 грн., а за період з 23 серпня 2022 року по 02 серпня 2024 року було 508 робочих днів (2022 рік 93 робочих дня, 2023 260, 2024 - 155), середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 302 310,80 грн., які позивач просить стягнути на її користь з відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року позов задоволено та ухвалено стягнути з Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 серпня 2022 року по 02 серпня 2024 року в сумі 302 310,80 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що судом скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з яким вона була позбавлена можливості виконувати трудову функцію, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з чим позов є обгрунтованим.

В апеляційній скарзі Дніпровська гімназія № 88 Дніпровської міської ради просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що відповідно до наказу КЗО «Середня загальноосвітня школа № 88» від 22 серпня 2022 року № 61/1-к/тр звільнено ОСОБА_1 , вчителя трудового навчання, із займаної посади 22 серпня 2022 року у зв`язку з припиненням трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, позов задоволено частково, змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади вчителя трудового навчання КЗО «Середня загальноосвітня школа № 88» відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України, з 22 серпня 2022 року на 12 вересня 2022 року, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30 листопада 2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2023 року й постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2024 року змінено у справі назву відповідача КЗО «Середня загальноосвітня школа №88» Дніпровської міської ради на Дніпровську гімназію № 88 Дніпровської міської ради.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, скасовано наказ КЗО «Середня загальноосвітня школа № 88» від № 61-к/тр від 22 серпня 2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді вчителя трудового навчання Дніпровської гімназії № 88, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2024 року допущено негайне виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді вчителя трудового навчання Дніпровської гімназії №88 Дніпровської міської ради.

Наказом Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради № 78-к/тр від 02 серпня 2024 року поновлено ОСОБА_1 на посаді вчителя трудового навчання Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2024 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судом скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з яким вона була позбавлена можливості виконувати трудову функцію, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 12 Закону № 108/95-ВР закріплено перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону № 108/95-ВР, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону № 108/95-ВР, та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону № 108/95-ВР.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про поновлення на роботі розглядалася з вересня 2022 року по листопад 2024 року тобто протягом більше двох років не з вини позивачки, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ані судом першої інстанції, ані колегією суддів апеляційного суду під час розгляду справи про поновлення на роботі, не визнано наказ відповідача № 61-к/тр від 22 серпня 2024 року незаконним внаслідок певних протиправних дій, або бездіяльністю керівника закладу, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки у постанові Дніпровського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року зазначено, що відповідач, не визнаючи права ОСОБА_1 на можливість укладення безстрокового трудового договору, безпідставно припинив з нею трудові правовідносини, що призвело до порушення права позивача на працю.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою пропущено тримісячний строк для звернення до суду, колегія суддів відхиляє, оскільки працівник не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпровської гімназії № 88 Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 10 червня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова