ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3027/25 Справа № 227/6359/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Здоровиця О. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

за участю секретаря Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №227/6359/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2024 року,

встановив:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-банк» (надалі ПАТ «Альфа-банк», Банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» (надалі ТОВ «Дебт Форс»), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500922959 від 03 грудня 2013 року, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 29 911,00 грн, а останній зобов`язався повертати кредит, проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені договором платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та Додатком № 1 до нього (Графіком погашення кредиту).

Банк виконав всі свої зобов`язання за кредитним договором, але відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у результаті чого, станом на 04.11.2015, має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 39 035,76 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 500922959 від 03 грудня 2013 року, що утворилась станом на 04.11.2015, в розмірі 39 035,76 грн, що складається з таких сум: 23 141,48 грн заборгованість за тілом кредиту, 3 690,66 грн заборгованість за відсотками, 12 203,62 грн заборгованість по комісії; та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 березня 2023 року замінено стягувача ПАТ «Альфа-банк» на ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 жовтня 2023 року до участі у справі залучено правонаступника позивача ПАТ «Альфа-банк» - ТОВ «Дебт Форс».

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованість за кредитним договором № 500922959 від 03 грудня 2013 року в сумі 39 035,76 грн та судові витрати у розмірі 1 218,00 грн, а всього 40 253,76 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зачепіло З.Я., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 12 203,62 грн., судом не було взято до уваги, що умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію є нікчемними відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Наголошує на тому, що, відповідно до Положення п.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин 03 грудня 2013 року), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення комісії задоволенню не підлягають.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання відзиву іншим учасникам справи, представник ТОВ «Дебт Форс» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

Вказує, що абз. 2 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції від 02.12.2012, передбачено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Натомість, у даному випадку, така комісія зазначена в договорі, тому повинна бути сплачена.

Крім того, абз. 3 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції від 02.12.2012, передбачено, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Пунктом 17 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції від 02.12.2012, передбачено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Тобто, договором була передбачена послуга у вигляді за управління кредитом, виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів Банку, за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-Банк». Вищезазначене, на переконання представника позивача, сповна спростовує позицію відповідача щодо неправомірності нарахування комісії

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає вказаним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, 03 грудня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 500922959, відповідно до якого банк надає позичальнику, а позичальник приймає кредит в сумі 29911,00 грн, з фіксованою процентною ставкою 12,99% річних, з датою остаточного повернення кредиту 04.12.2015 року (т. 1 а.с.4).

Згідно пункту 2.6 кредитного договору № 500922959 від 03 грудня 2013 року платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим Договором здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договорам та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невід`ємною частиною (т. 1 а.с.4,7).

Повернення кредитних коштів та інших платежів за цим Договором, відповідно до п.2.5. кредитного договору здійснюється шляхом зарахування коштів на рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «Альфа-банк».

Пунктом 2.8 кредитного договору № 500922959 від 03 грудня 2013 року погоджено комісійну винагороду банку:

за управління кредитом 2,40 від суми кредиту. Комісійна винагорода, що вказана в цьому підпункті сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору, починаючи з дня надання Кредиту по дату остаточного повернення Позичальником кредиту, що вказана в п.2.3. Розділу № 1 цього Договору (підпункт 2.8.1.),

за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування (надалі ПТКС) агентів Банку 1.8% від суми переказу (без ПДВ). Вказана комісійна винагорода сплачується Позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за цим Договором із використанням ПТКС(підпункт 2.8.2.),

за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн (включно) 35 грн. Ця комісійна винагорода сплачується Позичальником за здійснення розрахункового-обслуговування Позичальника в операційних касах Банку (підпункт 2.8.3.),

за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-банк» (банкомат з функціє cash-in) у випадку, якщо сума платежу становить до 1500 грн (включно) 10 грн (підпункт 2.8.4).

Відповідно пункту 3 цього кредитного договору, всі відносини між позичальником та банком, що виникають на підставі цього договору врегульовуються Розділом 2 «Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 2011 від 31 липня 2013 року; вказані в цьому пункті «Загальні умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» є невід`ємною частиною цього Договору, що не вказані в Розділі № 1 цього Договору, та визначають інші істотні умови цього Договору, зокрема, але не виключно порядок і умови нарахування процентів за користування Кредитом, умови здійснення платежів, умови настання відповідальності за неналежне виконання зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом та/або інших платежів, що вказаній в цьому Договорі, а також будь-які інші умови, необхідні для врегулювання відносин між позичальником та банком.

За змістом пункту 4 договору позичальник зобов`язується у разі повного або часткового прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом 1 цього договору та/або інших платежів за Договором сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн за кожне допущене Позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. При цьому у випадку, якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів, додатково до вишевизначеного штрафу, позичальник зобов`язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 150,00 грн за кожний випадок допущеного прострочення платежу.

В пункті 5 кредитного договору № 500922959 від 03 грудня 2013 року зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що (1) він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, які йому роз`яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що (2) він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладення; що (3) він в письмовій формі ознайомлений з Загальними умовами кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 2011 від 31 липня 2013 року, які оприлюднені на Інтернет-сторінці Банку за електронною адресою alfabank.com.ua та які йому роз`яснені, зрозумілі та з якими він цілком згодний.

Згідно графіку платежів, який є додатком до кредитного договору та невід`ємною його частиною, відповідач повинен був погашати кредит щомісячно до 04 числа. Останній платіж відповідач повинен був внести до 04.12.2015 року. Відповідно вказаного графіку вбачається, що в ньому зазначені конкретні щомісячні суми, які повинен був відповідач сплачувати в рахунок погашення кредиту, а саме: щомісячні суми на погашення кредиту, процентів за користування кредитом та інші послуги банку (валютно-обмінні операції тощо).

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с.11), відповідач зобов`язання за кредитним договором виконував неналежним чином, а саме маючи зобов`язання вносити щомісячні платежі до 04.11.2015, виконував свої зобов`язання лише до 16.09.2014, а потім взагалі перестав їх виконувати, у зв`язку з чим, станом на 04.11.2015, за відповідачем мається заборгованість за кредитом в розмірі 39 035,76 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 23141,48 грн, заборгованості за відсотками - 3690,66 грн, заборгованості по комісії - 12203,62 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані грошові кошти в добровільному порядку відповідачем не повернуті, зобов`язання за вказаним договором належним чином відповідач не виконав, протягом дії договору не сплачував кредит, відсотки за користування кредитом та комісії, вчасно та у повному обсязі, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» заборгованість за кредитним договором № 500922959 від 03 грудня 2013 року у визначеному позивачем розмірі.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику, грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції станом на дату укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання кредитних коштів за кредитом чи супроводження кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки, надання кредитних коштів за кредитом є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і супроводження кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

При цьому, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) зроблено висновок, зокрема, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Судом встановлено, що 03 грудня 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 500922959, відповідно до якого банк надає позичальнику, а позичальник приймає кредит в сумі 29911,00 грн, з фіксованою процентною ставкою 12,99% річних, з датою остаточного повернення кредиту 04.12.2015 року (т. 1 а.с.4).

Пунктом 2.8 кредитного договору № 500922959 від 03.12.2013 року погоджено комісійну винагороду банку, зокрема, за управління кредитом, за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування, за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на Рахунок в касах Банку, за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування ПАТ «Альфа-банк» (банкомат з функціє cash-in).

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що положення Договору № 500922959 від 03.12.2013 року щодо права кредитора нараховувати комісію за управління кредиту та виконання операцій банку (п.2.8), є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, адже, такі умови договору порушують публічний порядок.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформувала висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У зв`язку з викладеним, відсутні підстави стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії на суму 12203,62 грн., й доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

В іншій частині Кредитний договір № 500922959 від 03 грудня 2013 року є чинним та підлягає виконанню сторонами.

Як вбачається з наданих позивачем до суду першої інстанції доказів, достовірність та належність яких не спростована відповідачем ОСОБА_1 , в рамках Кредитного договору № 500922959 від 03 грудня 2013 року позичальником було отримано грошові кошти у розмірі 29 911,00 грн. та, у зв`язку з неналежним виконанням останнім своїх обов`язків щодо повернення кредиту, станом на 04.11.2015, останній має непогашену заборгованість перед ТОВ «Дебт Форс» в сумі 26 832,14 грн, яка складається за заборгованості за тілом кредиту - 23141,48 грн, заборгованості за відсотками - 3690,66 грн, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача зазначеної заборгованості за кредитом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Дебт Форс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, у зв`язку з чим змінює рішення суду в частині загального розміру заборгованості за Кредитним договором № 500922959 від 03 грудня 2013 року, стягнутого з ОСОБА_1 , та зменшує цей розмір з 39 035,76 грн. до 26 832,14 грн.

Відповідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс» та зменшує цей розмірі з 1 218,00 грн. до 840,00 грн., тобто пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (1 218,00 грн. (судовий збір сплачений за подання позовної заяви) х 69 % (задоволені позовні вимоги у відсотковому співвідношенні) = 840,00 грн.).

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні й у частині загального розміру сум, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дебт Форс», а саме: з 40 253,76 грн. до 27 672,14 грн. (26 832,14 грн. + 840,00 грн.).

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, з урахуванням сплати відповідачем ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 827,00 грн., з позивача ТОВ «Дебт Форс» підлягає стягненню на користь відповідача судовий збір у розмірі 566,37 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (1 827,00 грн. (судовий збір, що підлягає сплаті за подання апеляційної скарги) х 31% (задоволені вимоги апеляційної скарги у відсотковому співвідношенні).

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2024 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комісією відмовити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2024 року в частині загального розміру заборгованості за Кредитним договором № 500922959 від 03 грудня 2013 року, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», змінити, зменшивши цей розмір з 39 035, 76 гривень до 26 832, 14 гривень.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2024 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», змінити, зменшивши цей розмір з 1 218 гривень до 840 гривень.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 09 січня 2024 року в частині визначення розміру загальних сум, стягнутих зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс», змінити, зменшивши цей розмір з 40 253, 76 гривень до 27 672, 14 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт Форс» на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 566, 37 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повне судове рішення складено 11 червня 2025 року.

Головуючий О.І. Корчиста