ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/103/25 Справа № 199/5966/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Сенчишин Ф.М. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Паромовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Полтавець Тетяни Олександрівни на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Вердикт Капітал до ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю Вердикт Капітал звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 правонаступником якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № 0 від 22 серпня 2008 року ОСОБА_2 в Акціонерному комерційному іноваційному банку «Укрсиббанк» отримав кредит у розмірі 31 125,00 доларів США.

Позичальник взяв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,50 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами. Кінцевий строк погашення кредиту 25 серпня 2015 року.

АТ «УкрСиббанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало належним чином, надавши позичальникові кошти в зазначеному розмірі.

Позивач право вимоги за цим кредитним договором отримав від АТ «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року.

Позивач стверджує, що станом на 15 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 44 519,19 доларів США та 230 738,17 грн., з яких: - 30 326,79 доларів США заборгованість за тілом кредиту; - 14 192,40 доларів США заборгованість за відсотками; -214 819,04 грн. пеня; -13 138,80 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за тілом кредиту; -2 780,33 грн. сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості за відсотками.

В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_1 22 серпня 2008 року було укладено договір поруки № 225137, за умовами якого, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Станом на час подання позовної заяви заборгованість за кредитним договором позичальником та поручителями у добровільному порядку не погашена.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь солідарно зазначену заборгованість та понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 серпня 2008 року у загальному розмірі 1 184 596,07 грн..

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 адвокат Полтавець Т.О. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що имають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи відсутні відомості про направлення вимоги поручителю, а тому порука є припиненою. Крім того, апелянт вказує, що звернення до суду після спливу шестимісячного строку є підставою для відмови у позові в зв`язку із припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Також апелянт вказує на відсутність розрахунку заборгованості кредиту та пропуск позивачем строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю Вердикт Капітал посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року просив залишити його без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що копія договору про надання споживчого кредиту № 0, укладеного 22 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», за яким банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 31 125,00 доларів США, зі сплатою 10,50% річних, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених договором.

ОСОБА_2 не оспорював той факт, що зазначений кредитний договір підписаний особисто ним і що кредитні кошти отримані ним в повному обсязі.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів за користування кредитними коштами у строки та в розмірах встановлених графіком погашення кредиту (п. 1.2.2).

Договір про надання споживчого кредиту був забезпечений укладенням позивачем з ОСОБА_1 договору поруки № 225137 від 22 серпня 2008 року, за умовами якого поручитель зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань що виникли з договору про надання споживчого кредиту.

Згідно довідки заборгованості за кредитом, станом на 15 червня 2015 року утворилася заборгованість за тілом кредиту у розмірі 30 326,79 доларів США, та за відсотками у розмірі 14 192,40 доларів США.

Відповідно до п. 4.1 договору, за порушення повернення кредитних ресурсів та/або оплати відсотків, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена у іноземній валюті, пеня нараховується за кожен день прострочення.

Позивачем з дотриманням вимог п. 4.1 договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України здійснене нарахування пені за прострочення сплати кредиту та відсотків у розмірі 214 819,04 грн..

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , як позичальник за кредитним договором, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1054 ЦК України прострочив виконання грошового зобов`язання в частині повернення позикодавцеві чергової частини позики у строк та в порядку, що встановлені договором, а тому з відповідачів в солідарному порядку підлягає до стягнення виникла кредитна заборгованість.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст.554 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

З огляду на викладене поручитель хоч і пов`язаний з боржником певними зобов`язальними відносинами, але є самостійним суб`єктом у відносинах з кредитором.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору поруки, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 251, 252 ЦК України).

З аналізу ч. 4 ст. 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Колегією суддів встановлено, що укладеним сторонами кредитним договором (п. 6.1.2) передбачено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно з пункту 1.2.2 договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

Так, кредитним договором визначено, що позичальник зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі не пізніше 25 серпня 2015 року.

З позовом банк звернувся до суду 28 липня 2015 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порука ОСОБА_1 не припинилася, оскільки строк виконання кредитного зобов`язання сторонами було визначено до 25 серпня 2015 року, а тому позичальник та поручитель продовжували нести зобов`язання по сплаті кожного чергового щомісячного платежу.

Таким чином, встановивши факт неналежного виконання відповідачами взятих на себе кредитних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта в скарзі про те, що в матеріалах справи відсутні відомості про направлення вимоги поручителю, а тому порука є припиненою не вказують за припинення поруки та звільнення поручителя від виконання взятих кредитних зобов`язань.

Твердження апелянта про те, що звернення до суду після спливу шестимісячного строку є підставою для відмови у позові в зв`язку із припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на викладені вище обставини справи.

Згідно Додаткової угоди від 24 лютого 2009 року №1 до договору поруки від 22 серпня 2008 року, ОСОБА_1 надала згоду на зміну основного зобов`язання та особистим підписом засвідчила, що додаткова угода припиняє свою дію з дня припинення дії договору, тоді як договір поруки діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором.

Доводи апелянта в скарзі про відсутність розрахунку заборгованості кредиту та пропуск позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що ні відповідачкою, ні її представником не були надані належні та допустимі докази на спростовування позовних вимог вимог, зокрема таких, як виписка по рахунку, контррозрахунку, клопотання про проведення судової експертизи не заявлялось.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для задоволення позову, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Полтавець Тетяни Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 10 червня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 12 червня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова