Справа № 344/3189/21
Провадження № 2/344/2499/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: Стефанюк Х.Я.,

за участі представника Відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку,

В С Т А Н О В И В:

Державна установа «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» (надалі також «Позивач») у березні 2021 року звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, в якому просила про виселення ОСОБА_2 та членів її сімї: ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014р.н. та ОСОБА_4 , 2017р.н., з кімнати №3 площею 20.1 м.кв. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» за адресою м.Івано-Франківськ, вул.Є.Коновальця,70Б.

Позовні вимоги мотивувала тим, що на балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» перебуває гуртожиток для особового складу за адресою: АДРЕСА_1 , одну із кімнат у якому самовільно зайнято відповідачами.

Так, у жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) з рапортом про надання їй кімнат № НОМЕР_1 , 2, 3 у цьому гуртожитку. Протоколом № 5 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 09 грудня 2019 року ОСОБА_2 (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) було надано право на зайняття жилої площі в кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв.м. для проживання з сім`єю (заявниця, її чоловік та двоє дітей), а 09 січня 2020 року видано ордер. Однак, такий ордер ОСОБА_2 відмовилась отримувати.

17 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася з рапортом до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» про отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в трьох кімнатах (№ 1, 2, 3). Протоколом № 01 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 24 лютого 2020 року на підставі попередньо прийнятого рішення, було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання 2-х дітей ОСОБА_2 у двох кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв. м.

Таким чином, відповідачі мають право на проживання в кімнатах №1, 2 у гуртожитку. Проте відповідачі самовільно зайняли ще і кімнату № 3 площею 20,1 кв.м, що підтверджується актом про фактичне проживання в кімнатах гуртожитку ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» від 18 лютого 2020 року. Добровільно виселитися з кімнати № 3 відповідачі не бажають.

Ураховуючи наведене, ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» просила суд виселити ОСОБА_2 та членів її сім`ї: ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з кімнати № 3 площею 20,1 кв. м гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі установи та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у 2021 році було подано відзив на позов та зустрічний позов до Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014р.н. та ОСОБА_4 , 2017р.н. права користування кімнатами №1,2,3 в гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 ; зобов`язання ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» дати дозвіл ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014р.н. та ОСОБА_4 , 2017р.н. на реєстрацію місця проживання в кімнатах №1,2,3 гуртожитку.

Покликалися на те, що відповідачі з 2014 року проживають у кімнатах № НОМЕР_2 , так як ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з Державною установою «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)». У 2010 році Департаментом України з питань виконання покарань було погоджено питання надання статусу службового житла відомчому гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора (на даний час ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)»), за рахунок власних коштів працівників Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)». Працівниками, в тому числі ОСОБА_2 , протягом 2011-2013 років за власні кошти було проведено реконструкцію та перепланування приміщень будівлі (складські приміщення І поверху) під житло, а саме кімнати №1,2,3 загальною площею 89.8м.кв., житловою 49.6м.кв. Слідчим ізолятором кошти на зазначене перепланування не виділялося. Після цього приміщення були надані ОСОБА_2 як службове житло та відбулося вселення в них, без ордеру. Після вселення, 29.04.2014р. було укладено договір про відшкодування витрат на утримання майна та комунальних послуг щодо приміщення загальною площею 89.8м.кв., і саме відповідачі несуть витрати по утриманню житла. Однак, 13.08.2014р. розподіл службових приміщень в будівлі гуртожитку було відмінено.

Також посилалися на те, що вимоги позивача до ОСОБА_2 про виселення вже були предметом судового розгляду раніше, і рішенням судів 2017 року у справі №344/1363/17, які набрали законної сили, у позові ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань(№12)» було відмовлено.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 грудня 2021 року у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , які діють також і в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , право користування кімнатою № 3 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та членів її сім`ї: ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з кімнати № 3 площею 20,1 кв. м. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі установи та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року про часткове задоволення зустрічного позову та в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діють ОСОБА_2 , ОСОБА_5 відмовлено.

У частині відмови у визнанні права на користування кімнатами № 1, 2 у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 червня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 червня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду, ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року провадження у справі в частині вимог ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення з кімнати гуртожитку, закрито.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою м. Коломия, Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем с. Великий Ключів, Коломийського району Івано-Франківської області, ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право користування кімнатами №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Державну установу «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12 )» дати дозвіл на реєстрацію місця проживання в кімнатах № 1, 2, АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2025 року апеляційну скаргу Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» на Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року задоволено.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції та ухвалення додаткового рішення.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (суддя Домбровська Г.В.) від 24 березня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу №344/3189/21 провадження 2/344/2499/25 в частині позовних вимог Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014 р.н. Та ОСОБА_4 , 2017 р.н., ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2025 року витребувано з архіву Івано-Франківського міського суду матеріали справ №№344/18749/14-ц, 344/16756/15-ц, 344/1363/17 для огляду в судовому засіданні.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 квітня 2025 року закрито підготовче провадження у справі за позовом Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014 р.н. та ОСОБА_4 , 2017 р.н., ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку та призначити справу до судового розгляду по суті.

Отже, в даному провадженні розглядається позов Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , 2014 р.н. та ОСОБА_4 , 2017 р.н., ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку

Представником Позивача на адресу суду направлено заяву про розгляд справи без їх участі, в якій позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позовних вимог про виселення заперечила, просила в задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві підстав. Додатково пояснила, що будівля по АДРЕСА_1 побудована як адміністративна будівля, частина якої використовувалась під гуртожиток, а частина під складські приміщення. 24.06.2010 управління Департаменту виконання покарань в Івано-Франківській області звернулося до Держдепартаменту України з питань виконання покарань щодо надання статусу службового житлового приміщення гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора. Оскільки слідчий ізолятор не мав коштів на проведення переобладнання вказаного приміщення на квартири, то працівникам СІЗО та управління було запропоновано провести таку реконструкцію за власний рахунок. Протягом 2011-2013 сім`я ОСОБА_8 за власні кошти провела реконструкцію і переобладнання складських приміщень першого поверху будівлі, внаслідок чого побудована квартира АДРЕСА_3 площею 89,78 м.кв.

Слідчий ізолятор коштів на реконструкцію не виділяв, а вказана квартира була виділена ОСОБА_2 як службова 28.01.2014 спільним засіданням житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора. На момент вселення в квартиру ордери на вселення у вказане житлове приміщення не видавалися. Після вселення в спірну квартиру 29.04.2014 між відповідачкою та Івано-Франківським слідчим ізолятором було укладено договір № Г-69 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг. На виконання договору ОСОБА_2 сплачувалися регулярно відповідні платежі. Все вище наведене, на думку представника ОСОБА_2 , вказує, що вона разом із сім`єю вселилася в приміщення не самовільно, а тому не можуть бути виселені.

Також покликалася на те, що існує преюдиційне рішення суду у справі №344/1363/17, у якому відповідні обставини щодо самовільного зайняття ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_4 ) вже розглядалося.

ОСОБА_5 на адресу суду направив заяву про розгляд справи без його участі, в якій проти позовних вимог про виселення заперечив.

Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявку суду не сповістила, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином.

Враховуючи наявність у матеріалах справи письмового висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо вирішення спору, позицію представника відповідача ОСОБА_2 , Суд вважав за можливе розглядати дану справу без участі даного органу.

Проаналізувавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

На балансі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» перебуває гуртожиток для особового складу із складськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, запис № 29, рік будівництва 1978 та відноситься до об`єктів житлового фонду (том 1, а. с. 6-8).

ОСОБА_2 з 2011 року перебуває у трудових відносинах з ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)», а попередньо Івано-Франківський слідчий ізолятор (том 1, а. с.9-10).

Протоколом № 01/2014 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора від 28 січня 2014 року здійснено попередній розподіл службових житлових приміщень у будівлі відомчого гуртожитку, у тому числі попередньо закріплено за ОСОБА_2 , яка працювала на посаді заступника начальника СІЗО начальника сектору по роботі з особовим складом, квартиру АДРЕСА_3 , без зазначення характеристики такої (том 1, а. с. 84-84 зворот, 159-159 зворот).

Відповідно до договору про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг від 29 квітня 2014 року № Г-69, укладеного між Івано-Франківським слідчим ізолятором та ОСОБА_2 , загальна площа приміщення становить 89,8 кв. м (том 2, а. с. 88-89).

Протоколом № 02/2014 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтСУ в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора від 13 серпня 2014 року відмінено попередній розподіл службових приміщень в будівлі зазначеного вище відомчого гуртожитку (том 1, а. с. 87-87 зворот, 191-192).

ОСОБА_2 09 жовтня 2019 року звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) з рапортом про надання їй кімнат №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 загальною площею 49,6 кв. м із загальною площею приміщення 83,9 кв. м відомчому гуртожитку установи за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 11).

Протоколом №04 адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 15 жовтня 2019 року продовжено строк розгляду поданого ОСОБА_2 рапорта від 09 жовтня 2019 року (том 1, а. с. 12-13).

Протоколом №05 адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 09 грудня 2019 року ОСОБА_2 (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) надано для проживання кімнати № 1,2 гуртожитку та надано дозвіл проживати з нею її чоловіку ОСОБА_5 та двом дітям: ОСОБА_9 та ОСОБА_4 у вказаних кімнатах. Вирішено надати ордер на житлову площу, укласти договір найму (том 1, а. с. 15-16).

На підставі вказаного протоколу ОСОБА_2 09 січня 2020 року видано ордер серії УВП № 10 на право зайняття жилої площі в кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв. м гуртожитку для особового складу на АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 17-18).

Згідно з пояснень сторін такий ордер відповідач ОСОБА_2 відмовилася отримувати.

17 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася з рапортом щодо отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в кімнатах гуртожитку №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 .

Протоколом №01 адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 24 лютого 2020 року на підставі попередньо прийнятого рішення було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання в двох кімнатах за № НОМЕР_1 , НОМЕР_5 (том 1, а. с. 20-21).

Комісією ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) 18 лютого 2020 року складено акт про фактичне проживання в кімнатах гуртожитку, згідно з яким у кімнатах № НОМЕР_1 , 2, НОМЕР_6 гуртожитку для особового складу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» фактично проживають ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_5 та неповнолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким адміністрацією було надано дозвіл на проживання в кімнатах № НОМЕР_1 , НОМЕР_5 (том 1, а. с. 22).

Те, що на даний час ОСОБА_2 проживає в кімнатах № НОМЕР_1 , НОМЕР_5 , а також спірній кімнаті № НОМЕР_6 , підтверджується довідкою установи, виданою ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) 24 березня 2021 року (том 1, а. с. 139).

Листами від 30 грудня 2020 року та 26 січня 2021 року начальник ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12) звертався до ОСОБА_2 з проханням звільнити кімнату № 3 гуртожитку (том 1, а. с. 23-25).

Шлюб між подружжям ОСОБА_8 було зареєстровано 21 серпня 2014 року (том 1, а. с. 134), за час шлюбу у них народилось двоє дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 135-136).

Також Судом встановлено, що рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року у справі № 344/1363/17 за позовом ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12») до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення позов ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» задоволено. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5 без надання їй іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67610715) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань № 12» залишено без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року залишено без змін (провадження № 61-31965св18).

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету івано-Франківської міської ради від 18 листопада 2021 року № 1542 виселення двох неповнолітніх дітей з кімнати № 3 гуртожитку не є доцільним (том 2, а. с. 1-7).

Статтею 127 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у вигляді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особі у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, виданим власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Частиною першою статті 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18):

«Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63)».

Так, Суд зауважує, що в даній цивільній справі № 344/3189/21, направляючи справу на новий судовий розгляд при попередньому її розгляді, Верховним Судом у постанові від 07 червня 2023 року (провадження № 61-9187св22) зверталася увага, зокрема, на наступне:

«Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, у змагальному процесі позивач повинен довести вимоги, на які він посилається, а суд повинен забезпечити змагальність сторін процесу.

Під час розгляду справи встановлено, що у провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебувала справа № 344/1363/17 за позовом ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12)» до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення.

За результатами розгляду справи у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12)» до до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про виселення з квартири АДРЕСА_5 без надання їй іншого жилого приміщення відмовлено.

Судом встановлено, що предметом спору у справі № 344/1363/17 було виселення з квартири АДРЕСА_5 , а предметом спору у справі, що переглядається у касаційному порядку, є кімната АДРЕСА_6 .

Колегія суддів вважає, що суди належно не дослідили матеріали справи № 344/1363/17, не встановили, чи входила спірна кімната № 3 до квартири АДРЕСА_3 , яка була предметом розгляду у зазначеній справі; не встановили загальну площу квартири АДРЕСА_3 ; не перевірили та не надали належної оцінки доводам відповідача за первісним позовом щодо належності кімнати № 3 до квартири АДРЕСА_3 ; не вивчили технічної документації на зазначені приміщення.

Так, із договору про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг від 29 квітня 2014 року № Г-69, укладеного між Івано-Франківським слідчим ізолятором та ОСОБА_2 , загальна площа приміщення становить 89,8 кв. м, що за змістом зустрічного позову ОСОБА_2 це три кімнати (квартири АДРЕСА_3 ).

Зазначене має значення для визначення наявності обставини тотожності позовних вимог у справі № 344/1363/17 та справі № 344/3189/21.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Пред`явлення спочатку позову про виселення із квартири АДРЕСА_3 , яка за доводами ОСОБА_2 складається з кімнат № 1, НОМЕР_5 , АДРЕСА_7 , а потім пред`явлення позову про виселення лише з кімнати № 3, у разі доведення цього, є пред`явленням тотожного позову, що прямо заборонено вимогами пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України».

Так, питанню тотожності вказаних вище позовів оцінку надано Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 06 березня 2025 року у справі №344/3189/21, з приводу чого зазначено наступне:

«У справі № 344/1363/17 предметом позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» була вимога про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5 .

Така вимога заявлялася до ОСОБА_2 .

Підставою позову позивач вказував, що відповідачка заселилася до гуртожитку на підставі Протоколу № 01/2014 від 28.01.14 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС в Івано-Франківській області та Івано-Франківського ізолятора, на підставі якого було проведено попередній розподіл житлових приміщень в будівлі відомчого гуртожитку. Однак, протоколом № 02/2014 від 13.08.2014 протокол № 01/2014 від 28.01.14 скасовано. Відповідачка не виселилася добровільно, тому просили її виселити в порядку ст.109, 116 ЖК УРСР.

У справі № 344/3189/21, предметом позову ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» також є вимога про виселення, однак позивач просив виселити з кімнати гуртожитку АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , в інтересах яких діють: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

Тобто відповідачами було визначено ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_12 .

Підставою позову позивач - ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» вказував, що у жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» з рапортом про надання їй кімнат № НОМЕР_1 , 2, 3 у цьому гуртожитку. Протоколом № 5 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 09 грудня 2019 року ОСОБА_2 (майору внутрішньої служби, начальнику сектору по роботі з персоналом) було надано право на зайняття жилої площі в кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв.м. для проживання з сім`єю (заявниця, її чоловік та двоє дітей), а 09 січня 2020 року видано ордер. Однак, такий ордер ОСОБА_2 відмовилась отримувати.

17 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулася з рапортом до начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» про отримання дозволу зареєструвати своє місце проживання та дітей в трьох кімнатах (№ 1, 2, 3). Протоколом № 01 засідання адміністрації ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» щодо надання кімнат в гуртожитку для особового складу від 24 лютого 2020 року на підставі попередньо прийнятого рішення, було надано дозвіл про реєстрацію місця проживання 2-х дітей ОСОБА_2 у двох кімнатах № 1, 2 площею 29,5 кв. м.

Таким чином, відповідачі мають право на проживання в кімнатах № 1, 2 у гуртожитку. Проте відповідачі самовільно зайняли ще і кімнату № 3 площею 20,1 кв.м. Добровільно виселитися з кімнати № 3 відповідачі не бажають.

ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» на підставі ст. 128, 129, 116 ЖКУ просила суд виселити ОСОБА_2 та членів її сім`ї: ОСОБА_5 , неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з кімнати № 3 площею 20,1 кв.м. гуртожитку для особового складу, який перебуває на балансі установи та розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, в обох наведених справах позивачем було заявлено вимоги про виселення, однак сторони у справі і підстави позовів є різними, що виключає висновок про тотожність позовних вимог».

Разом з цим, Суд звертає увагу на те, що частинами 4,5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Так, як вже зазначалося, у 2017 році в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебувала цивільна справа за позовом ДУ «Івано-Франківська УВП (№ 12») до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року у цій справі № 344/1363/17 позов ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» задоволено. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5 без надання їй іншого жилого приміщення. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67610715) апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ДУ «Івано-Франківська УВП № 12» відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань № 12» залишено без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року залишено без змін (провадження № 61-31965св18).

Предметом спору у справі № 344/1363/17 було виселення з квартири АДРЕСА_5 , а предметом спору у даній справі №344/3189/21 є кімната АДРЕСА_6 .

В ході розгляду справи Судом встановлено, що спірна кімната АДРЕСА_7 входить до квартири АДРЕСА_3 , яка була предметом розгляду у справі № 344/1363/17. Зазначене вбачається з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , який додано до матеріалів справи, а також стверджується та визнається всіма сторонами.

Пред`явлення спочатку позову про виселення із квартири АДРЕСА_3 , яка за доводами сторін складається з кімнат АДРЕСА_3 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_7 , а потім пред`явлення позову про виселення лише з кімнати АДРЕСА_7 , у разі доведення цього, є пред`явленням тотожного позову.

Відтак, обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67610715) мають преюдиційне значення у даній цивільній справі, оскільки в даній справі вирішувалася вимога про виселення з квартири АДРЕСА_3 (куди, окрім колишніх (до реконструкції) кімнат АДРЕСА_3 та АДРЕСА_9 ), тобто, в тому числі, вирішувалася вимога про виселення з кімнати №3.

В даній ж цивільній справі вирішується позовна вимога про виселення відповідачів з кімнати АДРЕСА_7 .

Апеляційним судом Івано-Франківської області у рішенні від 03 липня 2017 року у справі № 344/1363/17 зазначено наступне:

«1.У справі відсутні дані, що приміщення, щодо якого ухвалено рішення про виселення з нього відповідачки, є жилим кімнатою в гуртожитку чи квартирою. Як указали сторони і зазначено в протоколі (а.с. 40), спірного житла не існувало, воно було створено у ході реконструкції складських приміщень. Даних про прийняття його в експлуатацію немає. Тому правила Житлового кодексу України і, зокрема, ст. 109, 116, 124, 126, 129 ЖК України, якими керувався суд, виселяючи відповідачку, до нежитлових приміщень застосовані бути не можуть.

2.Окрім цього, не можуть бути застосовані до даної ситуації приписи ч. 3 ст. 116 ЖК України ще і тому, що в справі відсутні дані про самоправний характер дій відповідачки. Навпаки: після перепланування гуртожитку було отримано 7 квартир, які розподілено. Відповідачці розподілено квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 10). З приводу утримання майна сторони уклали договір, який виконується і не розірваний. ОСОБА_8 перебуває у службових стосунках із позивачем, в м. Івано-Франківську житла не має. Між сторонами склались сталі відносини цивільно-правового характеру з приводу нерухомого майна (квитанції про оплату за 2014-2016 роки), ОСОБА_8 вселилась у спірне приміщення без ордеру, але не самоправно. Висновок суду про самоправство з боку відповідачки не заснований на матеріалах справи.

3. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02.12.2010, ЄСПЛ вказав, що виселення є серйозним втручання у право особи на повагу до її житла. Таке втручання має бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В даній ситуації позивач сам надав можливість перебудувати нежитлові приміщення під житлові і у них вселились ті особи, які їх збудували і яким були ці приміщення розподілені. Те, що не було видано ордер не залежало від відповідачки. Відповідачка в м. Івано-Франківську житла не має, має в м. Коломия. У неї малолітня дитина, вона в даний час вагітна. Для створення і утримання приміщення витрачені кошти, щодо долі яких позовні вимоги відсутні. Навіть за умов втрати права на займане приміщення виселення вагітної жінки з дитиною без надання іншого житла не було б справедливим та пропорційним законній меті і накладало б надмірний тягар на відповідачку й її сім`ю (постійні доїжджання на роботу з іншого місця, зміна режиму дня, незручності сім`ї тощо) в ситуації, коли явної очевидної потреби суспільства у приміщенні, яке має звільнити відповідачка, не встановлено.

Отже, факт самоправного вселення не підтвердився, статус спірного приміщення не визначений, між сторонами щодо приміщення існують цивільно-правові відносини, розгляд та вирішення яких не входить до предмету судового розгляду апеляційного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України. Тому апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду скасувати, а в позові про виселення відповідачки на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України відмовити».

Отже, обставина самовільності вселення ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_3 за спірною адресою вже перевірялася судом і спростована висновком суду про відсутність факту її самоправного вселення.

Інший відповідач, як член сім`ї службовця ОСОБА_5 вселявся до квартири АДРЕСА_10 ) з аналогічних, що і ОСОБА_2 , підстав. Діти сторін народилися у даній квартирі.

На будь-які інші підстави самовільності вселення, окрім тих, які наводилися у справі № 344/1363/17, Позивач у даній цивільній справі не посилається.

Відтак, Суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення відповідачів з підстав існування преюдиційного рішення у справі №344/1363/17, яким відповідні обставини вже встановлено, зокрема, спростовано наявність підстав для виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_3 , куди входить і кімната №3.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 82, 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення з кімнати гуртожитку, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.06.2025 року.

Суддя Домбровська Г.В.