Справа № 308/1353/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івашко Ярослава Сергіївна, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2025 року, повний текст якого складено 28 січня 2025 року, ухвалене суддею Голяна О.В., в справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2

встановив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

Заяву мотивує тим, що 05.10.2023 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі №308/17010/23 видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 місяців, а 18.06.2024 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі №308/9902/24 продовжено обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 місяців.

Разом з тим, ОСОБА_3 вчиняв тиск на заявницю та її сина, неодноразово порушував обмежувальний припис, завдав їй психологічних страждань, про що заявницею було зареєстровано повідомлення про злочин, а дізнавачем внесено відомості до ЄРДР за №0001019 за ч.1 ст.390 КК України.

Посилаючись на викладене, просить суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяців із заборонами:

- перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , з сином ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- наближення: на 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_1 , з сином ОСОБА_4 ;

- особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , з сином ОСОБА_4 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому ОСОБА_2 , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними;

- ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_1 , з сином ОСОБА_4 , або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2025 року, повний текст якого складено 28 січня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що доводи вказані заявницею не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки з наданих нею доказів неможливо визначити ризики продовження чи повторного вчинення насильства та чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявника, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення щодо заявниці не підтверджує факт домашнього насильства вчиненого ОСОБА_2 , оскільки не можна вважати особу винною, доки її вину не доведено у судовому порядку.

Заявниця не надала суду будь-яких інших доказів на підтвердження факту домашнього насильства, які мали місце саме після видачі та продовження обмежувального припису , а тому відсутні й підстави застосування судом до ОСОБА_2 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Не погоджуючись із рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, а заяву про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 задовольнити.

Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, без належної оцінки всіх поданих доказів та обставин справи.

Щодо процесуальних порушень вказує на те, що судом першої інстанції не було надано строку для подання відповіді на відзив, а тому вона не змогла подати додаткові пояснення та заперечення, чим було обмежено її процесуальне право як заявниці.

Вказує, що суд проігнорував висновок психологічного обстеження служби «Денний центр соціально-психологічної допомоги», де зафіксовано ознаки психологічного насильства, високий рівень тривожності, соматизації, деморалізації та депресії у заявниці, що свідчить про наявність реальної загрози її безпеці.

Зазначає, що судом не було встановлено нових обстави, натомість раніше ухвалені рішення, що підтвердили факт домашнього насильства, судом першої інстанції враховано не було.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що доводи апеляційної скарги не знаходять своє підтвердження, а рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, з урахуванням всіх обставин справи.

Зазначає, що встановлення судом першої інстанції строку для подання відповіді на відзив не є критично важливим, оскільки заявниця могла подати додаткові пояснення. Тим більше, що позиція висловлена у відзиві не потребувала додаткового реагування з боку заявниці, оскільки така не змогла б надати нові доводи чи докази по справі. Крім цього, заявниця не вказала яким чином не надання даного строку порушило її права та призвело до неправильного вирішення справи.

Щодо відкритого кримінального провадження погоджується з позицією висловленою судом у рішенні, що наявність вини повинна бути доведена тільки в судовому порядку та відкрите кримінальне провадження не свідчить про безумовну вину наявності насильства щодо заявниці.

Вважає висновок психолога неналежним доказом у справі, який не доводить факт вчинення психологічного насильства над заявницею.

Суд не повинен враховувати попередні рішення в обов`язковому порядку, оскільки кожна справа вирішується з урахуванням конкретних обставин в рамках такої справи.

У дане судове засідання учасники справи не з`явились.

Від адвоката Івашко Я.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи без участі сторони заявниці.

Заінтересована особа ОСОБА_2 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою.

Заявниця ОСОБА_1 повідомлена на її електронну адресу, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка від 24.03.2025 (а.с.220).

Адвокат Івашко Я.С., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , повідомлена через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу від 24.03.2025 (а.с.219).

Заінтересована особа ОСОБА_2 також повідомлений через підсистему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу від 24.03.2025 (а.с.218).

Згідно правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц, якщо суд вважає, що неявка сторін не перешкоджає судовому розгляду, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, то таку слід вирішити по суті.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 являються колишніми співмешканцями. В провадженні Мукачіського міськрайонного суду Закарпатської області з 14.02.2024 перебуває справа №308/580/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства стосовно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30.11.2023 року уповноваженою особою Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 про те, що її колишній співмешканець порушує тимчасовий заборонний припис, що підтверджується талоном повідомленням з єдиного обліку №19/64 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2023 у справі №308/17010/23 було видано обмежувальний припис у вигляді декількох заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 на строк у шість місяців.

Рішенням від 18.06.2024 у справі №308/9902/24 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було видано обмежувальний припис у вигляді декількох заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 на строк у шість місяців.

У психологічному обстеженні та висновку служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 -психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі» від 27.05.2024 зазначено, що попри видачу судом обмежувального припису колишній співмешканець ОСОБА_2 постійно надсилав ОСОБА_1 повідомлення, переконував її, що ніякої заборони в нього для комунікації з нею немає, писав багато різної інформації зі звинуваченнями, образами та погрозами, в результаті чого вона почала сумніватися в своїй безпеці, безпеці дитини, боялася, що в неї він відбере дитину без її згоди. Колишній співмешканець дзвонив і писав спільним знайомим, завдавав їм клопоту і вони почали обмежувати спілкування з нею. За результатами діагностики у заявниці виявлено ознаки соматизації, когнітивні проблеми, ознаки деморалізації та тривожності, ознаки тяжкої депресії та помірний рівень тривожності.

На момент розгляду справи строк дії обмежувального припису, в тому числі продовжуваного, вичерпав свою юридичну дію.

Сектором дізнання Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001019 від 08.10.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України; підставою внесення зазначених відомостей до ЄРДР стало те, що «08.10.2024 року в чергову частину Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області надійшла заява гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про те, що просить прийняти міри до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який всупереч рішення Ужгородського міськрайонного суду справа №308/9902/24 порушує обмежувальний припис».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3502 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3504 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Пунктами 3, 14, 17 ч. 1 ст. 1 даного Закону визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Згідно з пунктом 7 частини 1 статті 1 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (ч. 3 ст. 26 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Закон визначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Серед доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції проігнорував наявність відкритого кримінального провадження щодо системного порушення обмежувального припису ОСОБА_2 .

Крім цього, суд не врахував висновок психологічного обстеження служби «Денний центр соціально-психологічної допомоги» в якому зафіксовано наявність факту психологічного насильства.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі з огляду на наступне.

Рішення суду про видачу обмежувального припису повинно прийматись на підставі наявності сукупності факторів, зокрема: докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді, такі докази підтверджують факт неодноразового насильства, а також підтверджують факт не усвідомлення особою негативних наслідків своїх дій.

В таких категоріях справ належними та допустимими доказами, які підтверджують підстави для видачі обмежувального припису є: протокол про адміністративне правопорушення винесений у сфері домашнього насильства, терміновий заборонний припис стосовно кривдника, обмежувальний припис та інші документи, які засвідчують факт насильства.

Заявниця посилається на наявність відкритого кримінального провадження стосовно ОСОБА_2 №0001019 за ч.1 ст.390 КК України щодо порушення ОСОБА_2 обмежувального припису.

Однак, у Постанові від 09.06.2022 у справі №216/4309/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виснував, що саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Схожі за змістом правові висновки висловлені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2023 у справі №531/352/22. Касаційний суд вказав, що сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису.

Таким чином, посилання на відкрите кримінальне провадження не є належним та самостійним доказом, який дає підстави для продовження обмежувального припису судом.

Щодо неврахування судом висновку психологічного обстеження служби « ІНФОРМАЦІЯ_6 », то такий висновок датується 27.05.2024 та брався до уваги під час розгляду справи №308/9902/24, в рамках якої рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2024 було продовжено дію обмежувального припису.

Тобто, суд може враховувати докази та обставини встановлені в рамках інших справ у випадку, якщо такі стосуються сторін та предмету доказування, однак в кожній справі потрібно оцінювати такі докази та обставини на які посилається сторона з урахуванням конкретних обставин справи, що розглядається.

Враховуючи те, що висновок, на який посилається заявниця датується 27.05.2024, а із заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1 звернулася 23.01.2025, то такий доказ слід оцінювати критично, оскільки більше як за піврічний період часу як психічний стан заявниці так і дії заінтересованої особи могли змінитися, тому зазначене повинно бути встановлено заново.

Посилання заявниці на наявність інших судових рішень про видачу обмежувального припису, зокрема на Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.10.2023 у справі №308/17010/23 та Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2024 у справі №308/9902/24 також не може бути безумовною підставою для видачі обмежувального припису.

Такі рішення не мають обов`язковий характер під час ухвалення нового рішення про видачу обмежувального припису та оцінюються судом в сукупності з іншими доказами, які надають сторони при розгляді справи.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що заявниці слід відмовити у задоволенні заяви за необґрунтованістю, оскільки остання не довела факту систематичного домашнього насильства, які мали місце саме після видачі та продовження обмежувального припису, а тому в суду відсутні підстави щодо застосування спеціальних заходів щодо ОСОБА_2 .

Отже, апеляційний суд, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись нормами статей 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Івашко Ярослава Сергіївна, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 січня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: