Справа № 564/3801/24
Рядок статзвіту № 67
Костопільський районний суд Рівненської області в складі:
головуючий суддя Грипіч Л. А.
з участю секретаря Вознюк Ю. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років (самоусунення матері від виховання), третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Костопільської міської ради Рівненської області, як орган опіки та піклування
В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору- Виконавчий комітет Костопільської міської ради Рівненської області, як орган опіки та піклування, в якому просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітнього сина- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері ОСОБА_2 .
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 16 травня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 березня 2024 року.
Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Навесні 2019 року, після чергового сімейного конфлікту з позивачем, відповідач ОСОБА_2 забрала свої особисті речі і переїхала проживати до будинку свої покійних батьків, спільний син продовжував проживати з батьком і бабусею. Відповідачка час від часу провідувала дитину та купувала йому подарунки. Після початку збройної агресії російської федерації проти України, 27.02.2022 р. позивач ОСОБА_1 призваний по мобілізації до лав Збройних Сил України та проходить службу по цей час у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді командира відділення. Незважаючи на той факт, що неповнолітній син ОСОБА_4 залишився проживати без батька з лютого 2022 року, матір ОСОБА_2 самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до єдиної дитини, неповнолітній ОСОБА_4 продовжує проживати разом із бабусею у її квартирі та перебуває на повному утриманні батька, який постійно перераховує кошти на утримання сина, а саме на придбання продуктів харчування, одягу, медикаментів, канцелярського приладдя. Також батьком дитини був придбаний мобільний телефон, ноутбук, велосипед та інші необхідні речі. За час, відколи позивач був призваний до лав ЗСУ , відповідачка не змінила свого відношення до виховання та утримання дитини. Фактично неповнолітній ОСОБА_4 знаходиться на утриманні батька та ним опікується бабуся поки батько проходить військову службу.
Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, позивачу у 5-ти денний строк з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив, відповідачу у строк не пізніше 5-ти днів з дня отримання відповіді на відзив подати свої заперечення на відповідь на відзив.
Своїм правом на подання відзиву на позов відповідач не скористався.
Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 06 січня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті .
В судове засідання 03.06.2024 представник позивача ОСОБА_5 не з`явився, просив суд проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримала та зазначив, що не заперечує стосовно винесення заочного рішення по справі.
Представник третьої особи в судове засідання не прибув, до суду надійшов лист за підписом начальника служби ОСОБА_6 , в якому остання просила розглянути справу за відсутності представника Служби у справах дітей Костопільської міської ради та прийняти рішення на розсуд суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом вчасно та належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов не скористався.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
В судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 171 СК України, було заслухано думку малолітнього ОСОБА_3 , який пояснили, що він проживає з татом і бабусею, мама проживає окремо. Він дуже рідко з нею спілкується, хоча він хотів би бачити її частіше. Вона тільки раз на рік телефонує йому і може прийти його привітати тільки на день народження. Всі його питання вирішує тато, або бабуся, які піклуються про нього. Одяг, канцтовари, книги, продукти харчування, смаколики, ліки, телефон придбає йому його тато. Однак, він все таки любить свою маму, хоче з нею спілкуватися, але проживати хоче з татом, оскільки в нього кращі умови ніж у мами. Тато і бабуся його люблять і про нього турбуються.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що матір ОСОБА_4 не проживає разом з ним ще з 2019 року, не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням та не утримує його. Відповідач зовсім самоусунулася від виховання та утримання сина.
Дослідивши доводи позовної заяви, пояснення представника позивача надані в судовому засіданні 12.02.2025, письмові докази, покази свідка ОСОБА_7 , оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 2, 4-5, 12, 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України).
Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 з 12 серпня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27.03.2024 (справа №564/3886/23), що набрало законної сили 29.04.2024.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого 22.08.2013 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Костопільського районного управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №280.
Малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 та бабусею по батьковій лінії - ОСОБА_7 . Дана обставина підтверджується Актом про фактичне місце проживання особи від 16.09.2024 року.
Відповідно до довідки Костопільського ліцею №4 КМР №162/01-39 від 11.09.2024 р. ОСОБА_3 є учнем вказаного ліцею та навчається у 6-А класі.
Відповідно до характеристики учня 6-А класу Костопільського ліцею №4 ОСОБА_3 , виданої 03.10.2024 за №163, малолітній ОСОБА_9 є старанним, дисциплінованим, працелюбним та уважним учнем; має навчальні досягнення високого, достатнього рівня; має здібності до вивчення інформатики, технології: завжди уважний, виконує домашнє завдання; має добрий загальний розвиток. Учень проживає за адресою: АДРЕСА_2 разом з татом ОСОБА_1 , бабусею ОСОБА_7 ; виховується у неповній сім`ї, так як батьки розлучені. Протягом 2023-2024 навчального року батьківські збори проводилися 22.09.2023, 22.12.2023, 06.03.2024, 24.05.2024, які відвідувала бабуся ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , так як тато, ОСОБА_1 був мобілізований до лав Збройних сил України 26.02.2022 року. Мама, ОСОБА_2 , не приділяє уваги у вихованні сина; за період роботи з ОСОБА_10 жодного разу не була присутня на батьківських зборах, на телефонічний зв`язок з класним керівником та іншими педагогами не виходила, не брала участі у творчих справах класу та батьківського колективу у зміцненні матеріально-технічної бази ліцею. Також ОСОБА_2 не брала участі в батьківському комітеті протягом усього навчання ОСОБА_3 у Костопільському ліцеї №4.
Згідно судового наказу Костопільського районного суду Рівненської області від 15.11.2023 №564/3937/23 з відповідачки ОСОБА_2 стягуються на користь позивача ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.11.2023 року і до досягнення сином повноліття.
27 лютого 2022 року позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу по загальній мобілізації до Збройних Сил України та проходить службу по цей час у складі військової частини НОМЕР_1 на посаді командира відділення, є учасником бойових дій.
Пунктом 2 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька.
Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.
Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає.
Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Вказаний правовий висновок сформульовано у постанові Великої Палити Верховного Суду від 11.09.2024 справа №201/5972/22.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Водночас у статті 26 Закону № 2232-XII встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.
Статтею 26 Закону № 2232-XII було передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини, серед іншого, у разі самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років.
Судом встановлено те, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає з своїм батьком ОСОБА_1 , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про його стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері.
Суд вважає доведеним, що не спростовано і самим відповідачем, що остання нехтує та взагалі відмовилася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини, не цікавиться його долею, участі у вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто жодного належного контакту з дитиною не підтримує.
Відповідачка як матір дитини з 2019 року не приймає участі в житті неповнолітнього спільного сина ОСОБА_4 , зрідка спілкується з ним, матеріального не утримує. Фактично позивач разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 самостійно виховує дитину. Встановлення факту самостійного виховання дитини необхідно позивачу для оформлення документів як батьку, що самостійно виховує дитину, зміни місце реєстрації проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, у т.ч. виїзду за кордон, а також звільнення позивача з військової служби згідно абз.5 п.З) ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відтак, враховуючи встановлені судом обставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем ОСОБА_1 залежить виникнення права останнього на звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, заява підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини віком до 18 років (самоусунення матері від виховання), третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Костопільської міської ради Рівненської області, як орган опіки та піклуванн - задовольнити.
Встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері ОСОБА_2
Заочне рішення може бути переглянуте Костопільським районний судом за письмовою заявою відповідача, шляхом подачі заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущенного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
ОСОБА_1 (житель АДРЕСА_1 ), РНОКПП: НОМЕР_3 .
ОСОБА_2 , (жителька АДРЕСА_3 ), РНОКПП: НОМЕР_4 .
Повне рішення складено
13 червня 2025 року.
СуддяЛ. А. Грипіч