Справа № 438/843/24 Головуючий у 1 інстанції: Ткачова С.М.
Провадження № 22-ц/811/2297/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 червня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У травні 2024 року акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.01.2022 року у розмірі 54468 грн. 19 коп., що складається з: 44336 грн. 07 коп. заборгованість за тілом кредиту; 10132 грн. 12 коп. заборгованість за процентами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до вказаного вище договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відповідач підписав власноручно на планшеті, що відповідає вимогам постанови НБУ від 13.12.2019 року №151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». Відповідач користувався кредитним лімітом, повертав використану суму кредитного ліміту та сплачував проценти за користування кредитними коштами, однак, в подальшому, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася вказана заборгованість.

25.06.2024 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до припинення його перебування у складі Збройних Сил України.

В обґрунтування заявленого клопотання відповідач покликався на те, що 11.06.2024 року його, як військовозобов`язану особу, було мобілізовано відповідно до Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та призвано у Збройні Сили України.

Вказував, що перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідками Форми 5 №2775/1, №2775/2 від 21.06.2024 року, виданими командиром військової частини НОМЕР_1 , та відмітками у військовому квитку.

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 25 червня 2024 року заяву відповідача ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задоволено. Провадження у справі зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.

Ухвалу суду оскаржив позивач АТ КБ «Приватбанк», просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що матеріали справи не містять достовірних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, оскільки він не надав наказ по особовому складу.

За позицією апелянта, довідка та запис у військовому квитку не підтверджують наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.

Додає, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що призведе до порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 27.05.2025 року, є дата складення повного судового рішення 06.06.2025 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.251, п.2 ч.1 ст.253 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Вказана норма процесуального закону є імперативною, суть якої зводиться до того, що учасник справи (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) на час розгляду справи в суді виконує конституційний обов`язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, передбачений статтею 65 Конституції України та у зв`язку з цим не може реалізувати свої процесуальні права та нести процесуальні обов`язки.

Отже, процесуальний закон пов`язує необхідність зупинення провадження у справі не з наявністю воєнного стану в Україні, а з фактом перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Такі висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №456/2541/19 (провадження №61-9550св22).

Загальновідомим є факт, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено.

За приписами абзацу 1 статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 6 грудня 1991 року №1934-XII (далі Закон №1934-XII), Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до статті 3 Закону №1934-XII, Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України; Командування об`єднаних сил Збройних Сил України; види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили; окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки; органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року (далі Закон №1932-ХІІ), участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.

Визначення військового формування міститься у статті 1 Закону №1932-ХІІ та означає створену відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

З матеріалів справи встановлено, що 11.06.2024 року відповідача ОСОБА_1 було мобілізовано відповідно до Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та призвано у Збройні Сили України, присвоєно військове звання солдат.

Наведене підтверджується записами у військовому квитку, який виданий ОСОБА_1 11.06.2024 року.

Згідно з довідками за Формою 5 (видається військовослужбовцям) №2775/1, №2775/2 від 21.06.2024 року, солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 11.06.2024 року.

Вказані довідки видані командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 для подання до Бориславського міського суду Львівської області.

Отже, ураховуючи наведені вище вимоги Закону України «Про Збройні Сили України» й подані до суду документи, які підтверджують, що відповідач був мобілізований відповідно до Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» і, будучи у військовому званні солдата, проходить військову службу у складі Збройних Сил України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність визначених процесуальним законом підстав для зупинення провадження у справі відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про недостовірність та недостатність доказів є безпідставними, оскільки наведеними вище доказами підтверджено факт проходження відповідачем військової служби у складі Збройних Сил України, а у зв`язку з оголошенням воєнного стану на всій території України, підстав для висновку про те, що військова частина, в якій проходив військову службу відповідач, не переведена на воєнний стан, немає, до того ж, у вказаних вище довідках командира військової частини зазначено, що довідки видані для подання їх до суду.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного питання і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 25 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови складений 06 червня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич