ПОСТАНОВА

Іменем України

10 червня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/4795/21

провадження № 22-ц/4809/863/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Карпенка О.Л.,

за участі секретаря Бойко В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Пузира Владислава Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року та адвоката Семенова Євгенія Олексійовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 , на додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2025 року у складі судді Варакіної Н. Б. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та просила визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Стоєвою Г. Ф. від 05.12.2014 зареєстрований в реєстрі за № 1270.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та останнім місцем проживання якої було: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини позивачем, в установлений законом строк, подано заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, тим самим прийнято спадщину у встановленому законом порядку.

Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно: квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельна ділянка АДРЕСА_3 .

Разом з тим, після подачі заяви про прийняття спадщини позивачу стало відомо про наявність заповіту, яким спадкодавець заповіла зазначене вище спадкове майно на ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не є її родичами, а фактично є чужими людьми.

Ознайомившись із змістом заповіту, ОСОБА_1 вважала, що він не відповідає вимогам цивільного законодавства, оскільки суперечить вільному волевиявленню заповідача, як наслідок, звернулась до суду з позовом за захистом порушених прав.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач посилалась на те, що заповіт суперечить вільному волевиявленню заповідача, оскільки ОСОБА_5 його не підписувала.

Враховуючи, що згідно висновку експерта від 02.09.2024 № 796/24-27 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_5 , від імені якої зазначено підпис у графі «Підпис» в заповіті від 05.12.2014, який зареєстрований в реєстрі за № 1270, імовірно виконаний ОСОБА_5 , суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Додатковим рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 адвоката Семенова Є. О. про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду.

Додаткове рішення суду мотивовано тим, що представником відповідача не подано відповідної заяви про те, що ними будуть надані докази щодо понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі адвокат Пузир В. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оспорюваний заповіт суперечить волевиявленню спадкодавця, оскільки остання його не підписувала, підпис у заповіті виконаний не нею, а іншою особою, що є порушенням приписів ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Позивач вважає, що висновок експерта від 02.09.2024 № 796/24-27, на який посилався суд першої інстанції, є недопустимим та неналежним доказом, адже відповідь на поставлене експертові питання є нечіткою, неконкретизованою та такою, що містить двозначне тлумачення, адже є ймовірною та не є нічим більше як припущенням екперта щодо того, що підпис від імені ОСОБА_5 виконаний нею самою.

Доводи суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, зводяться лише до того, що експерт надав відповідь на питання суду, але зміст самого висновку та надана екпертом відповідь місцевим судом досліджена не у повному обсязі.

Крім того, суд першої інстанції не сприяв стороні позивача реалізувати свої процесуальні права щодо доказування обставин, на які останній посилається, не надав можливості заявити клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, не надав можливості виступити на стадії судових дебатів, чим поставив сторону позивача у нервіне становище порівняно із стороною відповідача, що є неприпустимим.

В апеляційній скарзі адвокат Семенов Є. О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , просить додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким ухвалити по даній справі нове про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді оплати професійної правничої допомоги адвоката в сумі 10 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального права та з неврахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених у відповідних постановах.

10 лютого 2025 року судові дебати не відбувалися у зв`язку з неявкою сторони позивача у судове засідання, внаслідок чого сторона відповідачів була позбавлена права заявити до закінчення судових дебатів про надання доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору, вступна та резолютивна частини рішення в цей день не проголошувалися, стороні відповідачів не було відомо про результати розгляду справи.

Внаслідок зазначеного заява про розподіл судових витрат стороною відповідача була подана у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України 12 лютого 2025 року.

Крім того, у відзиві на позовну заяву стороною відповідачів було прямо зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у вигляді професійної правничої допомоги адвоката, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи і про суму таких витрат 10 000 грн.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно не прийняті до уваги доказипонесених відповідачем витрат на правничу допомогу, а саме договір про наданняправничої допомоги № 17-11/21 від 17.11.2021, акт погодження гонорару занадання правничої допомоги від 17.11.2021 та акт про виконану правничудопомогу від 10.02.2025.

Відзиви на апеляційні скарги

Від адвоката Семенова Є. О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзивів на апеляційні скарги від інших учасників справи не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судових рішень суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Пузир В. О. підтримав доводи апеляційної скарги позивача та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, представник ОСОБА_2 адвокат Семенов Є. О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та підтримав доводи апеляційної скарги відповідача.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, які не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційних скарг

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судових рішень у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга адвоката Пузира В. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга адвоката Семенова Є. О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє місцем проживання: АДРЕСА_1 .

Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 , а також її батька ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, який є рідним сином спадкодавця.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , житловий будинок АДРЕСА_3 , земельну ділянку АДРЕСА_3 .

Приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Стоєвою Г. Ф. після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу № 15/2021 (номер у Спадковому реєстрі: 67343296).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Стоєвою Г. Ф. 05.12.2014 зареєстрований в реєстрі за № 1270, яким заповіла належне їй рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо апеляційної скарги адвоката Пузира В. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу..

Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 12 березня 2020 року у справі №716/1051/17.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Позивач ОСОБА_1 , в обґрунтування позовних вимог стверджувала, що заповіт, який вона просить визнати недійсним, померла ОСОБА_5 не підписувала.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту Кропивницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, попередивши експерта про кримінальну відповідальність за ст. ст.384, 385 КК України.

На вирішення експерту поставлено наступні питання:

1. Чи виконано підпис від імені ОСОБА_5 , від імені якої зазначено підпис у графі «Підпис» в заповіті від 05.12.2014, який зареєстрований в реєстрі за № 1270, ОСОБА_5 чи іншою особою? (том 1 а. с. 225-226).

На виконання зазначеної ухвали до суду першої інстанції надійшов висновок експерта від 02.09.2024 №796/24-27, в якому зазначено, що за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи підпис від імені ОСОБА_5 , від імені якої зазначено підпис у графі «Підпис» в заповіті від 05.12.2014, який зареєстрований в реєстрі за № 1270, імовірно виконаний ОСОБА_5 (том 1 а. с. 228-232).

Беручи до уваги висновок експерта, яким встановлено, що спірний заповіт підписано імовірно ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що оспорюваний позивачем заповіт складено та посвідчено з додержанням вимог закону, і волевиявлення заповідача було вільним, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Інших доказів на підтвердження того факту, що заповіт було підписано не ОСОБА_5 , а іншою особою, позивачем надано не було, клопотань про призначення інших експертиз сторонами до суду першої інстанції не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний заповіт суперечить волевиявленню спадкодавця, оскільки остання його не підписувала, підпис у заповіті виконаний не нею, а іншою особою, що є порушенням приписів ч. 3 ст. 203 ЦК України, є необгрунтованими, з огляду на те, що позивачем у встановленому законом порядку належними та допустимими доказами не довдедено вказаний факт.

Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що висновок експерта від 02.09.2024 № 796/24-27, на який посилався суд першої інстанції, є недопустимим та неналежним доказом, з огляду на те, що вказаний висновок не підтверджує факт того, що підпис в оспорюваному заповіді було вчинено не заповідачем, а судом першої інстанції було надано належену оцінку експертному висновку та у сукупності з іншими доказами зброблено правильний висновок про недоведеність позовних вимог.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав можливості заявити клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи та не надав можливості виступити на стадії судових дебатів, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що 10 лютого 2025 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника адвоката Науменка І. Ф. на лікарняному (том 2 а. с. 1-2).

При цьому, матеріалами справи також підтверджується, що у позивача під час розгляду справи судом першої інстанції також був наявний інший представник адвокат Пузир В. О. (том 1 а. с. 238), проте, доказів неможливості його участі в судовому засіданні суду першої інстанції матеріали справи не містять.

За таких обставин сторона позивача не була позбавлена можливості у встановленому законом порядку надавати докази на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, подати відповідне клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи та приймати безпосередню участь у судовому засіданні, призначеному на 10 лютого 2025 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, в сукупності з іншими доказами, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Щодо апеляційної скарги адвоката Семенова Є. О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , на додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2025 року

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 грудня 2023 року в справі № 907/850/22 вказано, що:

«5.23. Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права, зокрема:

- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 Господарського процесуального кодексу України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №910/16803/19);

- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21 та від 31.05.2022 у справі №917/304/21);

- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц);

- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №161/5317/18)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/216/23, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:

«18. Водночас частиною першою статті 221 ГПК України передбачено якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

19. Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

21. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач або його представник не подали докази, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції до ухвалення апеляційним судом судового рішення, або заяву про те, що докази розміру судових витрат будуть надані після ухвалення судового рішення протягом п`яти днів. Наведене скаржник не спростовує.

22. Доводи скаржника, що він зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги відповідача, що, на його думку, є підставою для відшкодування понесених витрат, є необґрунтованими, адже це була заява про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікував понести (поніс) у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції (частина перша статті 124 ГПК України).

23. Водночас заяви, яка стосується витрат на професійну правничу допомогу, яка б змістовно висловлювала намір позивача отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат, апеляційні скарги та відзиви на апеляційні скарги відповідача не містять.

24. Аргументи скаржника, що в матеріалах справи були докази, які підтверджують понесення судових витрат, визнаються необґрунтованими, оскільки, як вказує сам позивач, додаткові угоди, в яких було узгоджено фіксований розмір витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції, було надано заявником після ухвалення постанови у справі. Тобто на момент ухвалення постанови у суду були відсутні докази на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції і сторона не заявила до судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення рішення.

25. Незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не для залишення її без розгляду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року в справі № 542/937/23 (провадження № 61-2239св25) зазначено, що «апеляційний суд не врахував, що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду».

Матеріалами справи підтверджується, що при поданні до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву представником відповідача було зазначено, що (том 1 а. с. 31-32).

Даних про те, що до ухвалення судового рішення відповідачем заявлялось про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду матеріали справи не містять, як наслідок, в задоволенні заяви адвоката Семенова Є. О., який представляє інтереси ОСОБА_2 , необхідно було відмовити.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не підставою для залишення відповідної заяви без розгляду.

Висновки суду за результатами розгляду апеляційних скарг

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга адвоката Пузика В. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення, а відповідне рішення суду без змін.

Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права згідно пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення.

З огляду на те, що суд першої інстанції помилково залишив заяву представника відповідача щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат без розгляду, апеляційна скарга адвоката Семенова Є. О., який представляє інтереси ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2025 року зміні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року підлягає залишенню без змін, а додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2025 року зміні, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Пузира Владислава Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Семенова Євгенія Олексійовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 04 березня 2025 року змінити.

В задоволенні заяви адвоката Семенова Євгенія Олексійовича, який представляє інтереси ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 16.06.2025.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. Л. Карпенко