Справа № 569/8728/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

01 травня 2025 року представник позивача - адвокат Беляновський Р.Ю. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності.

В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 18 жовтня 2022 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) придбав у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3 ) транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , про що укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7162/22/001981.

В свою чергу ФОП ОСОБА_3 є суб`єктом господарювання, який здійснює оптову та / або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного із власником транспортного засобу, перебуває на обліку в Головному сервісному центрі за № 7162 від 15.01.2015 р.

Транспортний засіб, що був предметом-купівлі продажу, належав на праві власності ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , відповідач). Продаючи транспортний засіб, ФОП ОСОБА_3 діяла на підставі договору комісії №7162/22/1/022119 від 21.09.2022 р., укладеного із власником автомобіля.

Згідно з п. 3.1. Договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 10 000 грн.

При укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 сплатив повну вартість придбаного транспортного засобу, отримав свідоцтво про його державну реєстрацію та ключ запалювання, які й перебувають у нього разом із транспортним засобом і по сьогодні.

Після придбання транспортного засобу позивач не завершив процедуру його державної реєстрації, у зв`язку із чим транспортний засіб залишався зареєстрованим за ОСОБА_2 .

При цьому, позивач, увесь час з моменту придбання, вільно і відкрито користувався транспортним засобом.

У березні 2025 року при перевірці документів працівниками патрульної поліції, ОСОБА_1 було повідомлено, що транспортний засіб Volkswagen Transporter з номерним знаком НОМЕР_2 , яким він керує, знятий з обліку в сервісному центрі МВС у зв`язку із вибракуванням.

З огляду на повідомлену інформацію, представник позивача звернувся до Регіонального сервісного центру ТСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях із адвокатським запитом про надання інформації.

Регіональний сервісний центр ТСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях листом №31/35/14/309аз/025 від 15.04.2025 повідомив, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2006 року випуску, що був зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знятий з обліку у зв`язку з вибраковкою. Також надано документи щодо процедури вибракування.

Із наданих сервісним центром документів встановлено, що 18.03.2025 відповідач звернулася до начальника Територіального сервісного центру 5641 (м. Рівне) із заявою про зняття транспортного засобу з обліку у зв`язку із вибраковкою. Серед іншого, до заяви додано пояснення ОСОБА_2 , в яких відповідач зазначає, що місцезнаходження транспортного засобу їй не відоме, у зв`язку із чим не має можливості здати номерні знаки автомобіля та свідоцтво про його державну реєстрацію.

Враховуючи наведені обставини зняття транспортного засобу у зв`язку із вибракуванням, на сьогодні позивач позбавлений можливості зареєструвати за собою придбаний транспортний засіб та, відповідно, здійснювати повноваження із розпорядження автомобілем на власний розсуд.

Ухвалою суду від 09 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 02 червня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, та призначено розгляд справи по суті.

02 червня 2025 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому не заперечує проти визнання позивачем своїх майнових прав. При розгляді справи взяти до уваги викладені факти та обставини у відзиві.

Зазначає, що позивач у відведені терміни перереєстрацію транспортного засобу не здійснив, але впродовж двох років і п`яти місяців вільно і відкрито користувався автомобілем, як ОСОБА_1 сам і зазначив у своїй позовній заяві.

Однак, позивач не зазначив, що користувався транспортним засобом із порушенням діючих правових норм, про що свідчать адміністративні стягнення за скоєні ОСОБА_1 правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього від 18.10.2022 р. (Постанова Департаменту патрульної поліції м.Київ, вул. Ф. Ернста, 3, ) про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серія 2АВ № 01458213) та від 18.10.2024 р. (Постанова Департаменту патрульної поліції м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3, ) про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серія 4АВ № 07964173). Відповідачу двічі довелось сплатити штрафи за скоєні позивачем правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки на момент скоєння позивачем згаданих правопорушень автомобіль, згідно даних державних реєстрів, де-юре все ще перебував у власності ОСОБА_2 . Отже, і постанови про адміністративні стягнення були двічі оформлені на відповідача, як на власника транспортного засобу.

Після отримання повідомлення про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення за скоєне позивачем правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 18.10.2022 р. ОСОБА_1 було повідомлено в телефонному режимі про необхідність сплатити штраф та перереєструвати транспортний засіб на себе. Однак, позивач проігнорував тоді свою відповідальність, як добросовісного набувача транспортного засобу. Штраф довелося сплачувати відповідачу.

Про те, що транспортний засіб станом на березень 2025 року де-юре все ще перебував у власності ОСОБА_2 , вона дізналась після чергового блокування 11.03.2025 (без попередження) її карткових рахунків виконавчою службою у зв`язку із накладенням на відповідача чергового адміністративного стягнення за скоєне позивачем чергове правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього від 18.10.2024 р. відповідач особисто в телефонному режимі звернулась до позивача з вимогою повернути їй кошти, сплачені в якості штрафів за скоєні позивачем правопорушення та перереєструвати транспортний засіб не пізніше 14.03.2025, про що повідомити ОСОБА_2 , надавши скан-копію документа, підтверджуючого факт здійснення перереєстрації.

Оскільки позивач у зазначений термін не надав підтвердження перереєстрації транспортного засобу, не чекаючи ще якої-небудь чергової дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля, яким користувався позивач, але який все ще належним чином не був оформлений на позивача і рахувався у власності ОСОБА_2 , відповідач звернулась до Територіального сервісного центру із заявою про зняття з обліку транспортного засобу. Пояснення, надані ОСОБА_2 в ТСЦ повністю відповідають дійсності, адже на момент звернення відповідач дійсно достеменно не могла знати, де в той момент знаходився транспортний засіб, хто ним керував і з якою метою його використовував.

Оскільки наявність певних правових колізій дозволяла позивачу безперешкодно майже два з половиною роки користуватися неперереєстрованим транспортним засобом, перекладаючи відповідальність за свої правопорушення на ОСОБА_2 , відповідач мусила вжити якихось заходів, аби убезпечити себе від відповідальності за потенційно можливі більш серйозні дорожньо-транспортні пригоди, учасником яких міг би стати транспортний засіб, яким користувався позивач на правах може і добросовісного, але безвідповідального набувача.

Позивач, посилаючись у своїй позовній заяві на норму статті 13 Конституції України, стверджує, що власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, але використовуючи транспортний засіб понад два роки без належної перереєстрації, позивач наніс шкоду відповідачу особисто, оскільки через накладені на ОСОБА_2 адміністративні стягнення її карткові рахунки були двічі заблоковані виконавчою службою і відповідач двічі на певний час вимушено була позбавлена засобів до існування.

Посилаючись на статтю 41 Конституції України, позивач стверджує, шо кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не згадує про свій громадянський обов`язок - дотримуватися діючих правових норм, згідно яких позивач був зобов`язаний перереєструвати транспортний засіб протягом десяти днів з моменту купівлі-продажу або не користуватися транспортним засобом після збігу цього терміну, адже це заборонено діючими правовими нормами.

Вважає, що позивач на підтвердження своїх прав у позовній заяві наводить цілу низку статей Конституції України та Цивільного кодексу України, також мав би звернути увагу і на свої обов`язки відповідно до абзаців 2 та 3, пункту 7 постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 (зі змінами внесеними постановами КМУ № 190 від 04.03.2022 та № 1019 від 10.09.2022).

Представник позивача - адвокат Беляновський Р.Ю. у поданій заяві від 11.06.2025 позовні вимоги підтримав, посилаючись на підстави викладені в позові, просить справу розглянути без їх участі.

Відповідач у поданій заяві від 03.06.2025 просить розгляд справи проводити за її відсутності, за умови незмінності позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7162/22001981 від 18.10.2022 р., згідно умов якого ОСОБА_1 придбав у ФОП ОСОБА_3 транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, даний автомобіль був зареєстрований за ОСОБА_2 , та 18.03.2025 був знятий з обліку у зв`язку з вибраковкою, що підтверджується долученою заявою та документами, що стали підставою для вибракування.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані і у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.97 та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Згідно статті 1 вищезазначеного протоколу, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з п. 8 Порядку №1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, серед іншого оформлені в установленому порядку договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно частини 1 ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У пунктах 38, 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) вказано, що Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, № 102). Будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі «Беєлер проти Італії» [GC], N 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Виходячи із правил застосування норм статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закладених у судовій практиці Європейського суду з прав людини, у спірних правовідносинах мало місце втручання у право власності позивача на спірний транспортний засіб шляхом обмеження такого права, при цьому, «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав позивача дотримано не було, оскільки добросовісно та у встановленому законом порядку набувши право власності на транспортний засіб, позивач був обмежений у реалізації такого права шляхом відмови у державної реєстрації транспортного засобу.

Таким чином, враховуючи те, що відповідач не оспорює право власності, позивач набув майно на законних підставах, з огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 82, 141, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на транспортний засіб марки "VOLKSWAGEN TRANSPORTER", білого кольору, 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.Г. Кучина