Справа № 151/283/25
Провадження №2-о/151/44/25
РІШЕННЯ

іменем України

11 червня 2025 року селище Чечельник

Чечельницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Токарчук Л.Г.

за участю секретаря судових засідань Бондаренко В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Чечельник Вінницької області у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи : Міністерство внутрішніх справ України та військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії Українипро встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника, адвокат Янчук О.В. через систему ''Електронний суд'' в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа : Міністерство оборони України звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Заяву мотивує тим, що 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців НОМЕР_2 окремої мотострілецької бригади, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". 24.08.2014, близько 17 год. 00 хвилин, група, в якій перебував ОСОБА_1 у складі колони військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 ) висунулась у напрямку м. Маріуполя. Близько 18 год. 00 год., поблизу населеного пункту Новоіванівка, Амвросіївського району району Донецької області потрапили в засідку сепаратистів ''ДНР'', де колона була повністю знищена у результаті бойового зіткнення із застосуванням стрілецької зброї, озброєння БТР, танків та мінометів. Бій продовжувався півтори години з 18.00 до 19.30. По закінченню бою особовий склад колони був взятий у полон, після чого полонених було доправлено до м. Донецьк, де їх тримали в адміністративній будівлі СБУ Донецької області. 02.11.2014 ОСОБА_1 за обміном полоненими, визволено з полону. В подальшому він продовжував службу в Збройних Силах, ним були подані документи для звільнення з військової служби відповідно до п.п. ''д'' п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ ''Про військовий обов`язок і військову службу'', однак йому було відмовлено з тих підстав, що не підтверджено факт перебування та звільнення (інтернування) особи з полону, відсутня довідка (лист- підтвердження) державного підприємства ''Український національний центр розбудови миру'' про встановлення факту перебування та звільнення (інтернування) особи з полону. Просить встановити факт перебування в полоні ОСОБА_1 в період виконання обов`язків військової служби з 24.08.2014 по 02.11.2014 у контрольованих Російської Федерацією іррегулярних збройних формувань на окупованих територіях Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Ухвалою судді від 14.04.2025 відкрито провадження по справі та призначено судовий розгляд.

Ухвалою суду від 08 травня 2025 року замінено заінтересовану особу Міністерство оборони Українина Міністерство внутрішніх справ України та військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Заявник та його представник у судове засідання не з`явилися. ОСОБА_2 згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просив заяву задовольнити, проте встановити факт перебування ОСОБА_1 в полоні з 24.08.2014 по 01.11.2014, а не по 02.11.2014, як зазначено в резолютивній частині заяви, оскільки при перевірці заяви та поданих документів виявив описку.

Заінтересовані особи : Міністерство внутрішніх справ України та військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронних листів до їх електронних кабінетів. Клопотань та заяв на адресу суду не надходило.

Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

Згідно постанови Верховної ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зазначені події розвивались за наступним сценарієм: збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків.

Згідно ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII від 15.04.2014 із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15.09.2015 № 685-VIII Автономну Республіку Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

15 квітня 2014 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" № 1207-VII, яким визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлено особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України "Про санкції" від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації.

11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України "Про санкції" Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р "Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів" саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації.

Враховуючи вищенаведене, суд знаходить, що саме в цілісній сукупності всі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями.

Окрім того, друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (7 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України № 337-VII Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм: протягом травня 2014 року самоназвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", а також задіяні такі озброєні групи найманців як " ІНФОРМАЦІЯ_2 " та " ІНФОРМАЦІЯ_3 ". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих "Луганської Народної Республіки" та "Донецької Народної Республіки". Ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою, що підтверджено матеріалами справи.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців НОМЕР_2 окремої мотострілецької бригади, НОМЕР_3 та НОМЕР_4 дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України".

Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації.

Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України.

З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського "комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.

Парламентська асамблея ради Європи 12 жовтня 2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт називається ''російською агресією'' і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема : вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України прийнято постанову від 17 березня 2015 року №254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями". У вказаних населених пунктах відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року № 145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки".

Резолюція Парламентської Асамблеї ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін "окупований" по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь.

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Суд вважає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.

На окупацію Російською Федерацією частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства - Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: "Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії". Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна "дійсно перебувати під владою ворожої армії", причому "зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність".

Аналіз існуючих правових норм, що визначають режим окупації, переважно заснованих на положеннях Гаазької конвенції 1907 року дає суду підстави вважати, що для окупації характерне збереження владних структур (хай навіть у вигнанні) переможеної держави і продовження опору та військових дій проти держави-окупанта.

Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

Наявність здійснення Російською Федерацією такого ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської областей, суд вважає доведеним, так як цей контроль підтверджений, наявними в матеріалах справи, доказами.

Отже, саме Російська Федерація зобов`язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією Організації Об`єднаних Націй "Про поводження з військовополоненими" від 12 серпня 1949 року на території частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Росії, тобто вони перебувають під її юрисдикцією.

Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод військовополонених, що гарантовані Конвенцією на цих територіях.

Відповідно до Конвенції, яка є чинною для України в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР з 03липня 1954 року, її положення застосовуються навіть тоді, коли одна зі сторін конфлікту не є учасником Конвенції.

Згідно з цією Конвенцією, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо стан війни не визнаний однією з них. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до п.1 ст. 4 Конвенції особами, що перебувають під її захистом є особи, які потрапили в полон до супротивника і належать до особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

З урахуванням положень цієї Конвенції, що стосуються звання й статі, держава, що тримає в полоні, повинна поводитися з усіма військовополоненими однаково, без будь-якої дискримінації за ознаками раси, національності, релігії чи віросповідання, політичних переконань, або за іншими аналогічними ознаками, за винятком випадків привілейованого режиму, який вона могла б установити для військовополонених з причини стану їхнього здоров`я, віку чи професійної кваліфікації.

Жодній Високій Договірній Стороні не дозволено звільняти себе чи будь-яку іншу Високу Договірну Сторону від будь-якої відповідальності, яку вона чи інша Договірна Сторона несе за порушення, згадані в 130 статті (ст.131 Конвенції).

Однак, всупереч норм вказаних Конвенцій, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права і свободи військовополонених, як право на повагу до їхньої честі та гідності, право одержувати поштою чи будь-якими іншими способами посилки, індивідуальні та колективні, регулярно перебувати на свіжому повітрі; отримувати необхідну за станом їхнього здоров`я медичну допомогу, тощо.

Даний висновок підтверджується і обставинами, при яких мало місце порушення, гарантованих вищезгаданими Конвенціями прав ОСОБА_1 , про що свідчать наступні факти.

Судом встановлено, що відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 12.11.2014 ОСОБА_1 у період з 29.07.2014 по 02.11.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції. (а.с.11 зворотня сторона)

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 3/56/10/1-1 від 15 жовтня 2024 року, виданої майстру-сержанту ОСОБА_1 , він у період з 24.08.2014 року по 01.11.2014 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України. Підстава для оформлення довідка штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 18.06.2020 №33/8-0-810/138. ( а.с.12)

Відповідно до довідки штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 18.06.2020 №33/8-0-810/138 за даними Об`єднаного центру з координації пошуку, звільнення незаконно позбавлених волі осіб, у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримання збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, військовослужбовець Національної гвардії України ОСОБА_1 , 24.08.2014 потрапив у заручники до незаконних збройних формувань та був звільнений 01.11.2014. (а.с. 10 зворона сторона)

Як вбачається із листа Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України міжвідомча комісія з розгляду питань, пов`язаних з визнанням осіб такими, що були позбавлені свободи внаслідок збройної агресії проти України та здійснення заходів, спрямованих на їх соціальний захист, на засіданні 27.04.2021 ухвалила рішення визнати ОСОБА_3 таким, що був позбавлений свободи внаслідок збройної агресії проти України. (а.с.9)

Як вбачається із листа заступника начальника відділу слідчого управління ГУНП в Херсонській області № 2110/8-2025 від 05.02.2025 у слідчому управлінні ГУНП в Херсонській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000581 від 16.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 (чинна до 01.07.2020), ч.2 ст.149, ч.3 ст.149 КК України за фактом незаконного позбавлення волі військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В ході розслідування встановлено, що 24.08.2014 ОСОБА_1 у складі колони військовослужбовців в/ч НОМЕР_1 , поблизу Амвросіївського району Донецької області потрапив у засідку сепаратистів "ДНР", під час бою з якими їх колону було розбито. 24.08.2014, близько 17 години 00 хвилин, група, в якій перебував ОСОБА_1 у складі колони військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_5 ( АДРЕСА_1 ) висунулась у напрямку м. Маріуполя. Близько 18 години, поблизу населеного пункту Новоіванівка, Амвросіївського району Донецької області потрапили в засідку сепаратистів ''ДНР'', де колона була повністю знищена у результаті бойового зіткнення із застосуванням стрілецької зброї, озброєння БТР, танків та мінометів. Бій продовжувався півтори години з 18.00 до 19.30. По закінченню бою особовий склад колони був взятий у полон. Після чого полонених було доправлено до м. Донецьк, де їх тримали в адміністративній будівлі СБУ Донецької області. 02.11.2014 ОСОБА_1 за обміном полоненими, визволено з полону. (а.с.9 зворотна сторона)

Суд вважає, що вищевказані докази, дають підстави зробити висновок, що в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 , перебував в полоні в період виконання обов`язків військової служби з 24.08.2014 по 01.11.2014.

Керуючись вищевикладеним та статтями 13, 77-81, 211, 263-265, 268, 319, 273 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Заяву - задовольнити.

Встановити факт перебування в полоні ОСОБА_1 в період виконання обов`язків військової служби з 24.08.2014 по 01.11.2014 у контрольованих Російської Федерацією іррегулярних збройних формувань на окупованих територіях Донецької області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін, їх місцезнаходження (місце проживання чи перебування) :

Заявник: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації та проживання : АДРЕСА_2 ).

Заінтересовані особи:

Міністерство внутрішніх справ України(місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, );

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).

Суддя Людмила ТОКАРЧУК