Подільський районний суд міста Полтави
Справа № 553/2105/24
Провадження № 2/553/166/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16.06.2025м. Полтава

Подільський районний суд міста Полтави в складі головуючого судді Фоміної Ю.В., за участю секретаря судового засідання Долгової М.М., представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №553/2105/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

27.06.2024 року до суду надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики.

Позов обґрунтований тим, що з грудня 2007 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 . У березні 2021 року позивачу стало відомо, що до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_4 , в якій просив стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2842520,00 грн. (цивільна справа №553/228/21). 31.03.2021 року після ознайомлення із матеріалами цивільної справи №553/228/21, позивачу стало відомо, що 02.02.2018 року, її чоловік ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2856000,00 грн., у зв`язку із чим була складено боргова розписка. Згідно договору позики ОСОБА_5 мав повернути грошові кошти ОСОБА_4 до 22.02.2018 року. У січні 2021 року ОСОБА_4 , у зв`язку із невиконанням ОСОБА_5 зобов`язань за договором позики звернувся з відповідною заявою до суду, в якій просив стягнути заборгованість як з ОСОБА_5 так із ОСОБА_3 , посилаючись на ч.3 ст.61 СК України. 16.11.2022 року Ленінським районним судом м. Полтави було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3099457,59 грн., в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 відмовлено. 21.02.2024 року постановою Полтавського апеляційного суду м. Полтави, апеляційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг у сумі 3099457,59 грн. При цьому позивачка не приймала участі в укладенні Договору позики, згоди на укладання договору, як дружина не надавала. Про існування Договору позики дізналася у березні 2021 року, після звернення до суду із відповідним позовом. Аналіз положень ч.4 ст.369 ЦК України, ч.1.2 ст.65 СК України, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якого презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. При цьому у відповідності до ч.1 ст.1047 ЦК України, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, зокрема грошових коштів, сума яких не менш, як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана у письмовій формі. У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя може оспорити договір позики на підставі ч.2 ст.65 СК України.

У зв`язку із чим, позивачка просить суд визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо позики 102000,00 доларів США, стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки всі судові витрати.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 01.07.2024 року позовна заява ОСОБА_3 прийнята до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 25.09.2024 року, у приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Гризунової О.В. витребувані копія договору купівлі-продажу житлового будинку з земельними ділянками, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 03.09.2019 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 30.10.2024 року, підготовче провадженні закрито та справи призначено до судового розгляду по суті.

Рішенням зборів суддів 24.02.2025 року вирішено здійснити повторний автоматизований розподіл справ, які перебувають в провадженні судді Високих М.С. і не розглянуті по суті, з огляду на те, що суддя Високих М.С. перебуває у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судовиї справи між суддями від 28.02.2025 року справу передано на розгляд судді Фоміній Ю.В.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави Фоміної Ю.В. від 04.03.2025 року, цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позивні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, при цьому зазначив, що рішення суду про стягнення боргу у солідарному порядку виконано в порядку виконавчого провадження, а саме цей борг стягнуто з позивачки ОСОБА_3 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечила, оскільки приписи частини 2 та 3 ст.65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику, та не як не на отримання коштів у позику. Також, зробила заяву про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, у позові відмовити. Стягнути з позивачки на користь ОСОБА_4 судові витрати на отримання професійної правничої допомоги.

Заперечення ОСОБА_4 проти позовних вимог детально викладені у письмовому відзиві на позовну заяву від 26.07.2024 року, відповідно до якого жодних доказів того, що позивачка не знала про оскаржувальний правочин, строк виконання якого настав 23.02.2018 року, позивачем до позовної заяви не додано. Як не заявлено і клопотання про поновлення строку на оскарження договору позики. Відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України 2Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Дана умова не є абсолютною і корелюється, знаходиться у взаємозв`язку із статтею 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія непереборна сила. Жодних доказів того, що введення воєнного стану якимось чином перешкоджало позивачу звернутися до суду з позовом, останнім не надано. Вирішуючи виключну правову проблему щодо наслідків укладення договору позики грошових коштів одним з подружжя без згоди на те іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.10.2023 року у справі №756/8056/19, зазначила, що приписи ч.2 та 3 ст.65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику. Даний спір не є тотожним. Відповідач ОСОБА_4 зазначає, що кошти, які були отримані ОСОБА_5 у борг були витрачені на придбання житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок, на яких розташований будинок, автомобіля, про що під час отримання коштів безпосередньо повідомляв ОСОБА_5 , що також підтверджується нотаріально засвідченою заявою-згодою ОСОБА_5 на купівлю житлового будинку та земельних ділянок та оформлення їх на ОСОБА_3 .

Відповідно до письмових пояснень представника другого відповідача ОСОБА_5 , на час складання розписки від 02.02.2018 року, ОСОБА_3 нічого не було відомо про неї. В свою чергу ОСОБА_4 було відомо про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Що, зокрема, було підтверджено подачею позову у 2021 року до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посилаючись на їх перебування у шлюбі. Грошові кошти були отримані ОСОБА_5 для власних потреб, про існування боргу ОСОБА_3 дізналася у 2021 році. Після того, як ОСОБА_3 дізналася про існування розписик від 02.02.2018 року, сімейні відносини між подружжям почали різко погіршуватись, оскільки ОСОБА_3 почала звинувачувати ОСОБА_5 у марнотратстві грошових коштів та виникнення конфліктної ситуації з ОСОБА_4 , що може привести до втрати нею матеріальних цінностей у вигляді нерухомого майна, грошових коштів та доходів від ведення господарської діяльності. Постійні сварки з цього приводу, привели до того, що шлюб між подружжям було розірвано. Враховуючи, що ОСОБА_3 нічого не знала про борг та дізналася про нього у 2021 році під час судового розгляду, вважає позовні вимоги обґрунтованими.

РОЗГЛЯНУВШИ МАТЕРІАЛИ ЦИВІЛЬНОЇ СПРАВИ, СУД ВСТАНОВИВ:

02.02.2018 року відповідачем ОСОБА_5 була складена боргова розписака про те, що він взяв у борг 102000 доларів США у ОСОБА_4 , який зобовязався повернути до 22.02.2018 року, поставив свій підпис на розписці.

Відповідно до рішення Ленінського райнного суду м. Полтави від 18.07.2023 року, яке набрало законної сили 18.08.2023 року (справа №553/1565/23) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Під час шлюбу 03.09.2019 року за кошти, які є спільною сумісною власністю, подружжя придбало будинок та дві земельні ділянки, на яких розташований будинок в АДРЕСА_1 . Право власності на придбане майно оформлено на дружину ОСОБА_3 . В зазначеному житлі також зареєстрований ОСОБА_5 (а.с.20, 48, 80-85)

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2022 року (справа 553/228/21) позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 юорг в сумі 3099457,59 грн.. В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21.02.2024 року, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 16.11.2022 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 3099457,59 грн. та судовий збір в сумі 14185,50 грн. з кожного.

Сума боргу в розмірі 30994557,59 грн. в порядку примусового виконання судового рішення стягнута з ОСОБА_3 , про що зазначили представники сторін в судовому засіданні.

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним договору позики, укладеного під час перебування у шлюбі одним із подружжя. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

Але у цій справі позивачка оспорює договір позики, на підставі якого її колишній чоловік отримав у позику грошові кошті.

Слід звернути увагу, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що позивачка не довела встановлених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики, жодного доказу того, що гроші в сумі 102000 доларів США її колишній чоловік витратив на власні інтереси, не пов`язані із сім`єю не надала, як і не довела цю обставину під час розгляду справи №553/228/21, про що апеляційним судом зроблений висновок у своїй постанові.

У зв`язку з вище викладеним, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (стаття 65 СК України). Вимоги позивачки фактично спрямовані на ухилення від виконання боржником боргових зобов`язань за оспорюваним договором позики і виконання рішення суду про стягнення коштів.

Оскілки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з підстав їх необґрунтованості, підстав для застосування строків позовної давності немає.

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі, понесені позивачем зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн, суд залишає за позивачкою ОСОБА_3 .

Крім того, представник відповідача просить за результатами розгляду справи стягнути з позивачки, витрати понесені відповідачем ОСОБА_4 на оплату професійної правничої допомоги в сумі 40000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Судом встановлено, що витрати позивача на оплату послуг адвоката підтверджуються наступними документами: свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю на ім`я ОСОБА_2 , ордером адвоката Лазаренко О.М. на надання правничої допомоги ОСОБА_4 на підставі договору про надання правової допомоги №38 від 15 липня 2024 року, договором про надання правової допомоги № 38 від 15 липня 2024 року, розрахунком розміру витрат за надану професійну правничу допомогу, із зазначенням обсягу наданих послуг згідно договору № 38 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року на загальну суму 40000,00 грн., актом наданих послуг від 27.11.2024 року відповідно до договору №38 про надання правової допомоги від 15 липня 2024 року, банківською квитанцією про сплату ОСОБА_4 адвокату Лазаренко О.М. 40000,00 грн. згідно договору №38 від 15.07.2024 року по справі №553/2105/24.

За таких обставин, враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 поніс обгрунтовані витрати на професійну правничу допомгу в сумі 40000,00 грн., які підтверджені належними та достатніми доказами, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь відповідача ОСОБА_4 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики, - відмовити повністю.

Сплачений позивачкою судовий збір в сумі 1211,20 грн, залишити за позивачкою ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн. (сорок тисяч грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений та оголошений 16.06.2025 року о 13.00 год.

Суддя Подільського районного суду міста Полтави Ю. В. Фоміна