Справа № 308/3424/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачука О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкаря В.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Йосипчука О.В.

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Лосякова Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 служба у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району, про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, виключення майна із спадкового майна та скасування свідоцтва про право на спадщину.

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом мотивуючи його тим, що з 02.07.1988 року по 23.12.1997 р. вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 . Від даного шлюбу у них народилася донька ОСОБА_4 .

Зазначає, що перебуваючи влітку 1996 року у відрядженні вона познайомилась з ОСОБА_5 та з літа 1997 року вона з останнім почали проживати разом на орендованій ними квартирі за адресою: АДРЕСА_1 однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу. На вказаній квартирі, на якій проживали до 1999 року, разом з ними також проживала донька позивачки від першого шлюбу ОСОБА_4 . Позивачка та ОСОБА_5 разом піклувалися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги, а також вони вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки та спільний бюджет, який витрачали на сімейні потреби, для влаштування побуту, відпочинку, купівлі продуктів харчування, ліків, дбали один про одного, підтримували морально, жили в мирі і злагоді, тобто фактично як подружжя. При цьому, реєструвати шлюб позивачка з ОСОБА_5 не поспішали, оскільки не вбачали потреби в цьому. В 1999 року з вказаної квартири вони переїхали разом проживати на належну на праві власності матері ОСОБА_5 ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому матір ОСОБА_5 разом з ними не проживала. Дана квартира потребувала значного ремонту, тому позивачка разом з ОСОБА_5 за їх спільні кошти провели ремонтні роботи, які безпосередньо здійснювалися батьком позивачки ОСОБА_6 . У цій квартирі вони спільно проживали до грудня 2013 року і за вказаною адресою позивачка зареєструвала своє місце проживання у 2006 році, після продажу нею власної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки з ОСОБА_5 народилася спільна дитина - донька ОСОБА_3 . Ще під час вагітності позивачки, остання з ОСОБА_5 вирішили придбати земельну ділянку для подальшого будівництва на ній їх спільного сімейного будинку. 14.12.2004 року позивачкою з ОСОБА_5 , з спільного сімейного бюджету, була придбана земельна ділянка кадастровий номер :02:014:0095 за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_5 .

На стадії проектування будинку позивачка переконала ОСОБА_5 побудувати на зазначеній земельній ділянці, окрім основного будинку, додатковий невеликий окремий будиночок «літню кухню» для проживання ОСОБА_2 , оскільки на той момент остання проживала окремо одна. У 2005 році позивачка з ОСОБА_5 спільними зусиллями, порадами та за спільні кошти почали на вказаній земельній ділянці будівництво. 14.09.2006 р. позивачка продала власну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , а кошти від її продажу також вклала в будівництво зазначеного будинку. 26.12.2013 року, по завершенні будівництва, право власності на будинок також було зареєстровано за ОСОБА_5 , оскільки останній являвся юридичним власником земельної ділянки на якій він збудований і позивачка не заперечувала щодо такої реєстрації так як вважала себе з ОСОБА_5 однією сім`єю.

В 2014 році позивачка з ОСОБА_5 та їх спільною донькою ОСОБА_3 , переїхали проживати до вищевказаного будинку, де вона та ОСОБА_5 продовжили проживати разом однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство аж до самої смерті останнього, а саме до 12.07.2017 року. Зареєстрували вони своє місце проживання у вказаному новозбудованому будинку ще в 2013 році. Позивачка до цього часу проживає та залишається зареєстрованою за вказаною адресою.

У зв`язку з цим, враховуючи, що інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України тільки з 01.01.2004 року, позивачка просить встановити факт проживання її та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим, оскільки під час спільного проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу ними, зі спільного бюджету, набуто нерухоме майно, яке юридично було оформлено на останнього, а саме 14.12.2004 року придбано земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095 на якій ними спільними зусиллями та за спільні кошти зведено житловий будинок та прибудинкові споруди, позивачка просить визнати таке нерухоме майно об`єктом її з ОСОБА_5 спільної сумісної власності.

У зв`язку з цим, виходячи з рівності часток, позивачка просить визнати за нею право власності на частини вищезазначених земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та на частини житлового будинку, що розташований на ній та знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім цього позивачка вказує, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне останньому майно, зокрема на вищезазначені земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095 та розташований на ній житловий будинок. На випадок своєї смерті ОСОБА_5 заповіту не залишав, а тому згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу спадкування за законом ввійшли тільки його донька ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_2 , які і успадкували зазначене майно у рівних частках по кожному, про що 18.06.2018 року були видані приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. відповідні свідоцтва про право на спадщину, зокрема відповідачці-2 свідоцтва № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , а відповідачці-1 свідоцтва № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 . Оскільки при визначенні вищевказаних часток в спадковому майні не враховано того, що таке майно було набуто позивачкою та ОСОБА_5 за спільні кошти під час їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, а отже таке майно в рівних частках належало позивачці та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, позивачка вважає, що після смерті ОСОБА_5 спадкуванню підлягає тільки його частка у вищевказаному нерухомому майні, а не все майно, як то зазначено у вищевказаних свідоцтвах про право на спадщину.

Тому, позивачка просить виключити частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , із спадкового майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з цим, позивачка також просить скасувати і видані приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. відповідачам свідоцтва про право на спадщину за законом № 373, 374, 375, 376 від 18.06.2018 року.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву від 02.07.2021р. в якому заперечуючи щодо задоволення позовних вимог зазначила, що відповідачка ОСОБА_3 не володіє необхідною процесуальною дієздатністю для такого характеру спору, оскільки є неповнолітньою особою, а тому вважає, що розгляд даної справи без її законного представника може суттєво погіршити її стан. В той же час, зазначає, що Служба у справах дітей Ужгородської РДА має відмінний від представника ОСОБА_3 статус та не може представляти інтереси неповнолітньої як самостійного відповідача в справі.

Окрім цього зазначила, що долучені позивачкою до позову фотокартки не можуть слугувати належними доказами для встановлення факту спільного проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу. Факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Вказує, що оскільки позивачка не застосовувала спосіб письмового опитування учасників справи як свідків, то просить суд критично оцінити нотаріально посвідчені пояснення ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та не брати їх до уваги. Вважає, що позивачка не надала належних та допустимих доказів ведення нею з ОСОБА_5 спільного господарства. Зазначила, що придбання спірної земельної ділянки та зведення на ній спірного будинку було здійснено за її кошти, отримані від продажу житлового будинку в АДРЕСА_5 та квартири по АДРЕСА_2 , а також за особисті кошти ОСОБА_5 .

Також, відповідачка ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування строків позовної давності оскільки вважає, що такий пропущено позивачкою. Клопотання мотивує тим, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і позивачка, з метою прийняття спадщини, 02.01.2018 року зверталась в суд з заявою про встановлення факту її проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю так чоловік та жінка без шлюбу, однак ухвалою суду у справі №308/33/18 від 10.01.2018р. у відкритті провадження було відмовлено з підстав наявності спору про право. Тому на день звернення позивачки в суд 19.03.2021 року з позовом у даній справі сплив термін позовної давності.

У зв`язку з цим, відповідачка ОСОБА_2 просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивачкою подано відповідь на відзив в якому остання вказує що відповідачкою ОСОБА_2 не спростовано доводів позовної заяви належними та допустимими доказами в справі.

Також, вказує на безпідставність заявленого ОСОБА_2 клопотання про застосування позовної давності з огляду на те, що такий нею не пропущено. Зазначила, що 02.01.2018 року вона зверталася в суд із заявою про встановлення факту її з ОСОБА_5 спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, однак ухвалою суду від 10.01.2018 року у відкритті провадження у справі №308/33/18 їй було відмовлено. В подальшому, вона повторно зверталася до суду із заявою про встановлення факту її з ОСОБА_5 спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу і ухвалою суду від 06.02.2019 року у справі № 308/1355/19 було відкрито провадження. Однак, 29.10.2020 року ухвалою суду у вказаній справі таку заяву залишено без розгляду, на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України, оскільки судом в даному випадку вбачається спір про право і їй було роз`яснено про право на звернення до суду з такою вимогою в порядку позовного провадження. Тому вважає, що у зв`язку з її зверненням в суд із заявами у наведених справах, строки позовної давності були перервані і початок перебігу строку для звернення до суду з позовом у даній справі слід рахувати з 29.10.2020 року.

Окрім цього позивачка вважає, що нею строк позовної давності не пропущені й тому, що такі вважаються продовженими згідно п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у зв`язку з веденням з 11.03.2020 року на всій території України карантинних заходів, пов`язаних з поширення короновірусної хвороби (COVID-19).

Відповідачкою ОСОБА_3 інтереси якої представляє адвокат Рутковський С.В. відзиву на позовну заяву не подано.

09.10.2024 р. представником відповідачки ОСОБА_2 адвокатом Лосяковим Г.О. подано до суду пояснення-відзив до якого долучено копії договору дарування квартири від 29.09.2009р., інформаційну довідку від 16.07.2024р., свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2006р., договору купівлі-продажу будинку від 14.07.2010р., договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.07.2010 р., свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.2007р., договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2013р., реєстраційного посвідчення від 12.09.1997р., платіжного доручення про оплату суми договору купівлі-продажу від 12.09.1997р., інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні протокольно відмовлено в прийнятті судом такого відзиву та зазначених документів оскільки такі подані з пропуском встановленого 83 ЦПК України строку на їх подання.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Йосипчук О.В. позовну заяву підтримали в повному обсязі та з підстав наведених в позовній заяві просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що у 2004 році її син - ОСОБА_5 купив земельну ділянку у с. Сторожниця Ужгородського району і почав будівництво будинку. У 2009 році за 19000 дол. США вона продала квартиру в м. Мукачеві і у травні переїхала жити до сина в с. Сторожницю у будинок по АДРЕСА_3 . Гроші отримані за продаж квартири у м. Мукачево вона віддала синові на будівництво будинку. Вона проживала у літній кухні, а основний будинок на той час був недобудований: були витягнуті стіни і поставлено дах. У 2010 році вона також продада будинок у с. Кендрешів Мукачівського району та дві земельні ділянки за 27000 доларів США, які також віддала сину на будівництво будинку. Окрім того, 27.12.2013 року продала квартиру у АДРЕСА_6 у якій проживали її син, ОСОБА_1 , донька ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , а також її внучка - ОСОБА_10 , спільна дитина її сина та ОСОБА_1 .. Квартиру вона продала за 47000 дол. США, але у договорі вказана лише половина цієї суми, і також віддала гроші сину для будівництва. Приблизно у 2014 році син переїхав жити у основний будинок.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лосяков Г.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що позивачка ОСОБА_2 у вересні 2009 року продала належну їй квартиру в м. Мукачеві за 19000 доларів США, які передала сину ОСОБА_11 , який на той час займався будівництвом та облаштуванням будинку по АДРЕСА_3 . Проте вказаних коштів явно не вистачало для завершення будівництва. Тому вона на прохання сина прийняла рішення допомогти йому фінансово та 14.07.2010 року продала належні їй будинок та дві земельні ділянки в с. Кендерешів Мукачівського району і отримані 27000 доларів США передала сину для продовження та облаштування будинку. Натомість, син пообіцяв їй збудувати окреме житло поруч з його будинком, щоб вона проживала поряд з ним. Коли в черговий раз її син попросив допомогти йому фінансово, вона 27.12.2013 року продала квартиру в АДРЕСА_6 , за яку отримала гроші в сумі еквівалентній на той час 24000 доларів США, та знову передала вказані кошти ОСОБА_5 для закінчення будівництва будинку в с. Сторожниця. Таким чином, ОСОБА_2 в загальному передала ОСОБА_5 отримані за продаж особистого нерухомого майна грошові кошти в розмірі 70000 доларів США.

Позивач ОСОБА_1 на будівництво грошей не давала, а свої особисті кошти, а також і кошти, які брала від ОСОБА_5 витрачала потреби бізнесу торгівлю непродовольчими товарами, придбала собі магазин на пл. Петефі та квартиру в м. Ужгороді, які в подальшому відчужила на користь своєї доньки від першого шлюбу.

Крім того , позивачка заздалегіть перед поданням позову, який розхглядається, уклала договори дарування із своєю донькою від іншого шлюбу ОСОБА_4 , згідно з якими передала їй у власністьналежні їй об"єкти нерухомого майна.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Рутковський С.В. позов визнав повністю та пояснив, що відповідачка ОСОБА_3 є спільною донькою позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 і відповідачка ОСОБА_3 повністю підтверджує наведені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району в судове не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Водночас, від нього надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності та про вирішення позову на розсуд суду.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що вона знайома з ОСОБА_1 з 1988 року. ОСОБА_1 до 1997 року була дружиною її брата. Вони з нею куми, а саме: вона є хресною матір"ю доньки ОСОБА_1 - ОСОБА_9 , а ОСОБА_1 у свою чергу є хресною матір"ю її доньки. Між нею та ОСОБА_1 склалися дружні стосунки, і такі підтримуються ними і наразі, тому їй відомо про обставини спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сім"єю. З ОСОБА_5 свідок познайомилася у 1997 році. Тоді ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , вже проживали разом як сім"я на орендованій квартирі у "Новому" районі. Опісля вони переїхали у квартиру матері ОСОБА_5 по АДРЕСА_6 . У 2004 році у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народилася спільна дитина - ОСОБА_10 , хрещеним батьком якої є чоловік свідка. Вони дружили сім"ями та часто проводили час разом, зустрічалися не менше 1 разу на тиждень, проводили спільно св"ята , їздили разом відпочивати на море, а тому вона бачила відносини у сім"ї ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . У 2004 році ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за спільні кошти придбали земельну ділянку у с. Сторожниця та почали будівництво житлового будинку. Вони часто обговорювали з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проект будівництва, технічні питання, дизайн. При цьому їхня сім"я також у той час займалася будівництвом будинку і вони часто зустрічалися у будівельних магазинах при придбанні різного роду будівельних матеріалів. Стверджує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1997 року і до самої смерті ОСОБА_5 проживали разом однією повноцінною сім"єю як чоловік і жінка, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, виховували дітей. Після будівництва будинку разом з ними проживала також мати ОСОБА_5 , яка переїхала з м. Мукачева, оскільки проживала там одна.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вона знайома з 1997 року. Вона є хрещеною матір"ю їх доньки - ОСОБА_10 . З моменту їхнього знайомства ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім"єю, як подружжя, виховували дітей, вели спільне господарство, піклувалися одне про одного, аж до смерті ОСОБА_5 . Вона це достовірно стверджує тому, що вони дружили сім"ями, часто ходили в гості одне до одного, їздили разом на відпочинок у Крим, Туреччину, Болгарію. При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_5 завжди поводилися як подружжя. Під час будівництва будинку, починаючи із порожньої ділянки і до завершення будівництва будинку вони весь час були разом. Спочатку побудували літню кухню, а потім і великий будинок. Мати ОСОБА_5 також переїхала до них з ОСОБА_12 та проживала разом з ними. Вони запропонували мамі ОСОБА_5 приїхати з ОСОБА_12 жити до них у уже побудований на той час малий будинок - літню кухню. На момент будівництва ОСОБА_13 не працював, ОСОБА_14 займалася бізнесом і давала гроші на будівництво, а ОСОБА_13 підшукував будівельників на будівництво будинку.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, що ОСОБА_2 є її тіткою. ОСОБА_2 проживала у м. Мукачеві. Її син ОСОБА_13 проживав у м. Ужгороді, одруженим не був. Вони з ОСОБА_16 спілкувалися рідко, випадково інколи бачилися. Тітка якось при зустрічі їй говорила, що вона продала своє майно у м. Мукачево та віддала гроші сину на будівництво будинку у с. Сторжниця. У 2005 році вперше побачила ОСОБА_1 на ювілеї тітки . Про позивачку і те, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_13 жилди разом і у них народилася дитина, свідок знала із розмов тітки ОСОБА_2 . Тітка розповідала , що наполягала щоб вони одружилися , бо у них народилася дитина. Коли помер ОСОБА_13 на похоронах позивачка перебувала в якості цивільної дружини останнього.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що ОСОБА_2 є її тіткою. У тітки був син ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у дружніх стосунках. ОСОБА_18 з тіткою та братом рідко. Про життя брата знала мало, але знала, що у нього народилася донька. Також мати їй говорила, що тітка продала все майно в м. Мукачеві та в м. Ужгороді та віддала гроші на будівництво будинку в с. Сторожниця Ужгородського району.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази виходячи з їх належності та допустимості, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в порядку окремого провадження.

Згідно ч.4 ст.315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про встановлення факту її з ОСОБА_5 проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу. Однак, 29.10.2020 року ухвалою суду у справі №308/1355/19 таку заяву залишено без розгляду, на підставі ч.4 ст. 315 ЦПК України, так як із заяви суд вбачає спір про право. Водночас судом ОСОБА_1 роз`яснено про право на звернення до суду з такою вимогою в порядку позовного провадження.

Тому дана справа розглядається в порядку позовного провадження.

Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України 01.01.2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01.01.2004 року, таких положень не містив. Тому факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути встановленим тільки з 01.01.2004 року. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 24.01.2020 року по справі №546/912/16-ц.

Таким чином, факт проживання позивачки з ОСОБА_5 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, підлягає встановленню судом з 01.01.2004 року.

Судом встановлено, що з 02.07.1988 року по 23.12.1997 року позивачка перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 , після чого в жодному іншому шлюбі позивачка не перебувала, що підтверджується записом в паспорті громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 серія НОМЕР_5 .

Також в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 в шлюбі не перебував.

Наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 13.07.2017 року стверджується, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 46 років.

Також судом встановлено, що у період з 01.01.2004р. по 12.07.2017 року позивачка ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю з яким вела спільне господарство, підтримували повноцінні подружні стосунки, спільно доглядали та виховували їх спільну дитину, мали спільні кошти, купували спільні речі, разом святкували родинні свята, відвідували родичів і знайомих, разом відпочивали.

Вказані обставини підтверджується наступними наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема:

- спільними позивачки з ОСОБА_5 сімейними фотографіями, зробленими у період з 1997 року по 2017 рік з яких вбачається їх спільні сімейні: побут, відпочинок, святкування свят, застілля, подорожі;

- свідоцтвом про народження від 13.06.2005 року серії НОМЕР_7 з якого вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 та її батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

- паспортом громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_1 серія НОМЕР_5 з якого вбачається, що місце проживання позивачки з 29.04.1999 р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 , з 17.10.2006 р. за адресою: АДРЕСА_2 , з 24.12.2013 р. за адресою: АДРЕСА_3 ;

- нотаріально посвідченими заявами про дозвіл на виїзд спільної позивачки та ОСОБА_5 доньки за кордон, з яких вбачається, що адреси місця проживання позивачки, ОСОБА_5 та їх доньки - ОСОБА_3 є однаковими.

- довідкою Сторожницької сільської ради Ужгородського району від 26.06.2017 року № 801 виданої позивачці, з якої вбачається, що до складу сім`ї останньої входять: співмешканець ОСОБА_5 1970 р. н.; донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 ; мати співмешканця ОСОБА_2 1949 р.н.;

- довідкою Сторожницької сільської ради Ужгородського району №257 від 10.08.2017 року з якої вбачається, що на день смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживав та був зареєстрований за постійним місцем проживання в АДРЕСА_3 , разом з ним проживали та були зареєстровані на постійне місце проживання: ОСОБА_1 , донька останньої від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 , спільна донька позивачки та померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , мати померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_2 ;

- довідкою Сторожницької сільської ради Ужгородського району від 13.07.2017 року №872, якою стверджується, що ОСОБА_1 дійсно похоронила ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким проживала разом та вела спільне господарство за адресою: АДРЕСА_3 ;

- Актом приймання-передачі від 14.05.2018 року автомобіля марки (моделі) Renault Master 2006 року, р. н. з. НОМЕР_8 , яким підтверджуються доводи позивачки, що після смерті ОСОБА_5 вона почала розраховуватися з наявними в останнього боргами, які ним були взяті за життя;

- посвідченою приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Т.М. від 13.12.2020 року письмовою заявою старшої доньки позивачки ОСОБА_4 , в яких остання підтверджує, що позивачка з ОСОБА_5 у період з 1997 року і до смерті останнього проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбали земельну ділянку на якій спільними зусиллями та коштом звели будинок за адресою: АДРЕСА_3 , разом проводили дозвілля та відпочинок, тобто фактично були чоловіком та дружиною;

- посвідченими приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Гулянич Т.М. від 03.03.2021 року заявами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в яких останні вказують, що знайомі з ОСОБА_5 та позивачкою досить давно і у них склалися дружні стосунки, тому їм відомі обставини їх спільного сімейного життя. Підтверджують, що позивачка проживала разом з ОСОБА_5 з 1997 року по день смерті останнього та у весь цей період вони проживали однією сім`єю фактично як чоловік та дружина, спільно вели господарство, були пов`язані побутом, мали спільний бюджет, разом виховували дітей, разом ходили по покупки та на відпочинок, придбали земельну ділянку в АДРЕСА_3 , на якій зі спільного сімейного бюджету та спільними зусиллями збудували будинок.

Окрім письмових доказів, факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу підтвердили і допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтвердили обставини, викладені ними у нотаріально посвідчених заявах свідка від 03.03.2021 року та від 15.03.2021 року відповідно.

Також, будучи допитаними в судовому засіданні свідки зі сторони відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_19 та ОСОБА_17 також вказали , що хоч були і мало проінформовані про життя ОСОБА_5 , однак знали , що він проживає з ОСОБА_1 і у них є спільна дитина . При цьому ОСОБА_19 зазначила , що на похоронах ОСОБА_5 позивачка перебувала в якості цивільної дружини останнього.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Порядок подання доказів встановлений статтею 83 ЦПК України.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Враховуючи наведене, а також беручи до уваги факт визнання відповідачкою ОСОБА_3 позову, суд уважає доведеним позивачкою належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт наявності між позивачкою та ОСОБА_5 відносин, притаманних подружжю у період з 01.01.2004 року по 12.07.2017 року, а саме: спільне їх проживання, народження спільної дитини, наявність спільного побуту, спільного відпочинку, а також спільне вирішення майнових питань.

Заперечуючи щодо задоволення судом позову відповідачка ОСОБА_2 не надала суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу який би спростовував вказаний факт. Водночас, надаючи суду пояснення в справі відповідачкою ОСОБА_2 фактично визнано факт спільного в зазначений період проживання позивачки ОСОБА_1 з ОСОБА_5 як в її квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , так і в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

За таких обставин суд доходить висновку, що позов в частині встановлення факту проживання позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 12.07.2017 року підлягає до задоволення.

Разом з тим, позивачка просить визнати земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095 та житловий будинок, що розташований на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , її спільною з ОСОБА_5 сумісною власністю, а також визнати за нею право власності на частини вказаного нерухомого майна.

З долученої позивачкою копії державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯЛ №660569 судом встановлено, що 14.12.2004 року ОСОБА_5 набув у власність земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору купівлі продажу №5412 від 14.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Асаулюк А.В.

В ході судового розгляду справи встановлено, що на зазначеній земельній ділянці зведено житловий будинок загальною площею 315,5 кв.м., житловою площею 132,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , право приватної власності на який 26.12.2013 року зареєстровано за ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний номер 15534471 від 26.12.2013 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.12.2013 року №15534997.

Отже, судом встановлено, що вказане нерухоме майно набуто ОСОБА_5 у власність під час його спільного проживання однією сім`єю з позивачкою, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 14.09.2006 року №1061 вбачається, що у приватній власності позивачки знаходилася квартира за адресою: АДРЕСА_4 , яку остання продала 14.09.2006 року тим самим підтверджуються доводи позивачки, що отримані кошти від продажу квартири нею були використані для будівництва спірного житлового будинку.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали, що з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 знайомі досить давно, понад 25 років, і з ними у них склалися дружні стосунки тому їм відомі обставини їх спільного життя. Вони неодноразово були у гостях у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а ті в них. Підтвердили, що ОСОБА_5 з ОСОБА_1 поводили себе фактично як повноцінне подружжя, спільно виховували свою доньку, спільно вели господарство та з поведінки і розмов останніх вони розуміли, що ті мають спільний бюджет, зі спільного бюджету придбали земельну ділянку на якій спільними зусиллями та спільними коштами звели житловий будинок.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 вказала, що спірні земельна ділянка придбана за особисті кошти ОСОБА_5 , а житловий будинок зведено за кошти надані нею ОСОБА_5 від продажу належного їй нерухомого майна. Однак вказані твердження ОСОБА_2 не підтверджено жодними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами в справі. Будь-яких договорів чи інших доказів, які б підтверджували факт її передачі ОСОБА_5 грошових коштів відповідачкою ОСОБА_2 суду не надано.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_19 показали, що їм лише від третіх осіб відомо, що відповідачка ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 грошові кошти від продажу свого нерухомого майна для будівництва спірного будинку. В той же час вони не були свідками передачі відповідачкою ОСОБА_2 ОСОБА_5 таких грошових коштів.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095 та житловий будинок, що розташований на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , слід визнати спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_5 .

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з наведеної норми закону суд приходить до висновку, що позивачці та ОСОБА_5 зазначене нерухоме майно належало по частці кожному.

За таких обставин суд вважає за необхідне визнати за позивачкою право власності на частку спірної земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та на частку житлового будинку, що розташований на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, судом встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому, зокрема, спірне нерухоме майно, яке було успадковане відповідачами в рівних частинах, по кожному, про що 18.06.2018 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. видано свідоцтва про право на спадщину за законом № 373, 374, 375, 376.

Так, з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину №374 18.06.2018 року виданого на підставі ст.1261 ЦК України приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. встановлено, що остання підтверджує, що спадкоємцями у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , 1970 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на частку спадкового майна, та його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на частку спадкового майна. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Свідоцтво про право на спадщину на частку видано ОСОБА_3 .

З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину №376 від 18.06.2018 року виданого на підставі ст.1261 ЦК України приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. встановлено, що остання підтверджує, що спадкоємцями у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 , 1970 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на частку спадкового майна, та його донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на частку спадкового майна. Спадщина, на яку видано це свідоцтво складається з земельної ділянки площею 0,2347 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки :02:014:0095. Свідоцтво про право на спадщину на частку видано ОСОБА_3 .

З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки сформованої з додатку «Реєстр нерухомості» від 24.12.2020 року номер: 90065797, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 315,5 кв.м., житловою площею 132,7 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_3 , зареєстровано за ОСОБА_3 , розмір частки , на підставі свідоцтва про право на спадщину №374 виданого 18.06.2018 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П., а також за ОСОБА_2 , розмір частки , на підставі свідоцтва про право на спадщину №373 виданого 18.06.2018 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П.

З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки сформованої з додатку «Реєстр нерухомості» від 24.12.2020 року номер: 90066717, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право спільної часткової власності на земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2347 га, зареєстровано за ОСОБА_3 , розмір частки , на підставі свідоцтва про право на спадщину №376 виданого 18.06.2018 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П., а також за ОСОБА_2 , розмір частки , на підставі свідоцтва про право на спадщину №375 виданого 18.06.2018 року приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П.

Таким чином суд уважає обгрунтованими доводи позивачки про те, що при визначені вищевказаних часток в спадковому майні після смерті ОСОБА_5 не враховано того, що спірне нерухоме майно було набуто позивачкою та ОСОБА_5 під час спільного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу і що таке майно в рівних частках належало позивачці та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 спадкуванню підлягає тільки його частка у вищевказаному нерухомому майні, а тому суд уважає за необхідне виключити частку земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , із спадкового майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки судом прийнято рішення про виключення частки земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , із спадкового майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , то суд доходить висновку про необхідність скасування виданих приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П. відповідачам свідоцтв про право на спадщину за законом № 373, 374, 375, 376 від 18.06.2018 року на підставі яких останні набули у власність кожна по частці земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та по частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Щодо заявленої відповідачем ОСОБА_2 заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України № 239 від 25.03.2020 р., № 291 від 22.04.2020 р., № 392 від 20.05.2020 р., № 500 від 17.06.2020 р., № 641 від 22.07.2020 р., №760 від 26.08.2020 р., №956 від 13.10.2020 р., №1236 від 09.12.2020 р., №104 від 17.02.2021 р., №405 від 21.04.2021 р., №611 від 16.06.2021 р., №855 від 11.08.2021 р., №981 від 22.09.2021 р., №1336 від 15.12.2021 р., №229 від 23.02.2022 р., №630 від 27.05.2022 р., №928 від 19.08.2022 р., №1423 від 23.12.2022 р. та №383 від 25.04.2023 р. карантин продовжувався на всій території України і такий діяв до 30.06.2023р.

Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

У зв`язку з викладеним, починаючи з дня набрання чинності Закону від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року, і до 01.07.2023 року діяло положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України про продовження строків позовної давності на період дії карантину в Україні. А отже, строки позовної давності, які закінчувалися в цей період, є продовженими.

До позовних вимог у даній справі встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Як встановлено судом, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка, звернулася в суд з позовом у даній справі 19.03.2021 року, тобто під час дії карантину, що підтверджується вхідним штампом Ужгородського міськрайонного суду на позовній заяві.

Таким чином, виходячи з вимог пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, враховуючи, що строки позовної давності, які закінчуються після 02.04.2020 року є продовженими до 01.07.2023 року, суд доходить висновку, що позивачка звернулася в суд з даним позовом у межах строку позовної давності.

Разом з цим, суд також констатує й те, що строки позовної давності переривалися у зв`язку з зверненням ОСОБА_1 із заявами про встановлення факту її з ОСОБА_5 спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, в справах №308/33/18 та № 308/1355/19.

Згідно ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10.01.2018 року у справі №308/33/18 відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту її з ОСОБА_5 спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу.

При зверненні повторно до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про встановлення факту її з ОСОБА_5 спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, ухвалою суду від 06.02.2019 року у справі № 308/1355/19 було відкрито провадження. В подальшому, ухвалою суду від 29.10.2020 року суду у вказаній справі таку заву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі ч.4 ст.315 ЦПК України, оскільки судом вбачався спір про право і заявнику було роз`яснено про право на звернення до суду з такою вимогою в порядку позовного провадження.

Тому, виходячи з вимог ст. 264 ЦК України, суд уважає, що початок перебігу строку для звернення до суду з позовом у даному випадку слід рахувати з 29.10.2020 року, тобто з дня постановлення судом ухвали в справі № 308/1355/19 про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

За таких обставин, заява відповідачки- ОСОБА_2 про застосування позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає.

З врахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позов є обгрунтованим і підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Керуючись ст. ст. 3,21,60,61,63,70,74 СК України, ст. ст. 4,10,12,13,18,76,81,89, 141,264, 258,259, 263-265, 352, 354,355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 служба у справах дітей Холмківської сільської ради Ужгородського району, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно, виключення майна із спадкового майна та скасування свідоцтва про право на спадщину задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати земельну ділянку кадастровий номер :02:014:0095 та житловий будинок, який розташований на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та на житлового будинку, який розташований на цій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 .

Виключити частину земельної ділянки кадастровий номер :02:014:0095 та частину житлового будинку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , із спадкового майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом № 373,374,375,376 від 18.06.2018 року, видані приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Луцович В.П.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_9 , мешканки АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_10 , мешканки АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_11 , мешканки АДРЕСА_3 сплачений судовий збір у розмірі по 2314,32 (дві тисячі триста чотирнадцять грн. 32 коп.) грн. з кожної.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук