Дата документу 30.05.2025
Справа № 334/4128/25
Провадження № 2/334/2539/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року

Суддя Дніпровського районний суду міста Запоріжжя Ісаков Д.О., розглянувши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Воропаєв Віталій Вячеславович до громадянина Грузії ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Воропаєв Віталій Вячеславович до громадянина Грузії ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який був зареєстрований Клемо Картлійська служба цивільного реєстру Агентства розвитку державних сервісів, актовий запис №3.

Позивачка просить справу розглядати в суді за місцем її проживання, оскільки вона не може виїхати до місця проживання відповідача, оскільки є прогрози зі сторони відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Згідно ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК Українипозови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу, позивачкою зазначено адресу відповідача: АДРЕСА_1 .

Проте, за змістом пред`явленого позову позивачкою жодним чином не обґрунтовано підстав звернення саме до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя, не надано жодних доказів на підтвердження перебування на її утримання малолітніх чи неповнолітніх дітей, незадовільного стану її здоров`я, наявності у відповідача - громадянина Республіки Грузії, місця проживання в Україні чи відповідної письмової угоди сторін чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача тощо.

Також зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач не мав зареєстрованого місця проживання в Україні, а тому відсутні докази на підтвердження визначення підсудності за ч. 10 ст. 28 ЦПК України.

При цьому позивачем не надано жодного доказу, щодо місцезнаходження майна відповідача та те, що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання або перебування відповідача чи постійного заняття (роботи) є адреса, що територіально відноситься до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя.

Згідно ст. 63 Закону України"Про міжнародне приватне право"передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ст. 110 СК Українипозов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них.

Приписами ст.497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судампозивачем не надано.

Крім того, відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні.

Процедура легалізації в Україні свідоцтва про укладення шлюбу або розірвання шлюбу, або рішення суду про розірвання шлюбу, скоєних за кордоном, відбувається на підставі Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої Наказом МЗС України від 04.06.2002 № 113.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 «Про затвердження Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні» документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (п. 7 глави 1 розділу ІІ Правил).

Викладені вище обставини, позбавляють суд можливості відкрити провадження у справі з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені внутрішнім законодавством України, застосовуються правила міжнародного договору України.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року цей Закон застосовується до всіх міжнародних договорів України, регульованих нормами міжнародного права і укладених відповідно до Конституції України та вимог цього Закону.

Разом із тим, відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Питання правових відносин та правової допомоги у цивільних справах між Україною та Республікою Грузії визначено Договором між Україною та Республікою Грузія про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах від 09 січня 1995 року, ратифікованим Постановою Верховної Ради України від 22 листопада 1995 року.

Частиною 1 статті 21 наведеного міжнародного Договору визначено, якщо даний Договір не встановлює іншого, суди кожної з Договірних Сторін компетентні розглядати цивільні справи, якщо відповідач має на її території місце проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 міжнародного Договору суди Договірних Сторін розглядають справи і в інших випадках, якщо про це є письмова угода сторін.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практикою Європейського суду з прав людини визначене поняття „суд, встановлений законом, що містить в собі не просто законодавство, пов`язане із організацією і повноваженнями судових органів (Lavents проти Латвії, § 114; Richert проти Польщі, § 41; Jorgic проти Німеччини, § 64), але й будь-які інші внутрішньо-правові норми, недотримання яких робить неправомірною участь одного чи кількох суддів у розгляді справи (Pandjikidze і інші проти Грузії, § 104; Gorguiladze проти Грузії, § 68). Вислів „встановлений законом стосується не лише правових підстав самого існування „суду, але й дотримання цим судом особливих правил, якими він має керуватись (так само), а також складу суду у кожній справі (Posokhov проти Росії, § 39; Fatullayev проти Азербайджану, § 144; Kontalexis проти Греції, § 42).

Тобто, суд, встановлений законом означає наступне: дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності; дотримання правил автоматичного розподілу справ; наявність повноважень у судді; належний склад суду; наявність достатніх повноважень для розгляду певної категорії справ.

Крім цього, принцип законного судді нерозривно пов`язаний з правом особи на повноважний, компетентний суд. Відповідно до статті 8 Закону України „Про судоустрій і статус суддів ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Із матеріалів, приєднаних до позовної заяви, вбачається, що відповідач у справі є громадянином Республіки Грузія, зареєстрованого місця проживання або перебування в Україні не має, письмової угоди сторін про розгляд справи про розірвання шлюбу судами України не надано, тому вказаний спір не підсудний судам України. Належних та допустимих доказів місця реєстрації чи проживання відповідача на території України до позовної заяви не додано.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК Українисуддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки відповідач є громадянином Республіки Грузія і не має зареєстрованого місця проживання чи перебування в Україні, вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судами України.

Керуючись статтями: 186, 258-261 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Воропаєв Віталій Вячеславович до громадянина Грузії ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з моменту її складання апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Ісаков Д.О.