Номер провадження 2/754/334/25
Справа №754/8636/24
РІШЕННЯ

Іменем України

11 червня 2025 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Скрипки О.І.

при секретарі Моторенко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є головним наймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі ордера № 1264 серія А, виданим Виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів 17.09.1987 року. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_4 (невістка), ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_6 (онук), ОСОБА_7 (правнучка).

Як зазначає позивач, відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в зазначеній квартирі не проживають з 2008 року, а відповідач ОСОБА_7 з дня свого народження ніколи не проживала у спірній квартирі, їх місце проживання їй не відомо. Відповідачі з нею не проживають, спільне господарство не ведуть, витрати по утриманню житла та комунальні послуги несе лише вона (позивач). Більш того, ОСОБА_7 неодноразово вчиняла проти неї протиправні дії, у зв`язку з чим вона вимушена була звертатись до правоохоронних органів, що підтверджується висновком Деснянського УПГУ Національної поліції у місті Києві від 13.04.2017 року. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі більше 6-ти місяців без поважних причин, то вони є такими, що втратили право користування вказаною квартирою.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва ід 21.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

17.07.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на відсутність підстав та доказів для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.09.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.12.2024 року здійснено перехід із судового розгляду в підготовче провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.03.2025 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, та просили про їх задоволення.

Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог та розглядати справу в його відсутність.

Неповнолітня відповідач ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, на підставі ордеру № 1264 серії А від 17.09.1987 року позивачу ОСОБА_1 було надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з трьох осіб: позивача, її сина ОСОБА_8 та відповідача ОСОБА_9 .

Позивач та відповідач ОСОБА_4 зареєстровані у вказаній квартирі з 17.11.1987 року, відповідач ОСОБА_5 зареєстрований з 22.12.1988 року, відповідач ОСОБА_6 зареєстрований з 12.07.1990 року, відповідач ОСОБА_7 зареєстрована з 24.03.2015 року.

Як вбачається з акту ЖЕД-310 від 11.07.2018 року, у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які не проживають у даній квартирі з 2008 року.

Відповідно до акту ЖЕД-310 від 09.02.2024 року (в акті помилково зазначено 90 лютого 2024 року), у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 проживає одна. Невістка ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та онука ОСОБА_7 зареєстровані, але не проживають у квартирі.

Судом також встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.02.2002 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про зміну умов договору найму житлового приміщення.

Крім того, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2019 року у справі № 754/1569/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з квартири.

Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, витрат по утриманню квартири не несуть, а відповідач ОСОБА_4 вчиняла проти неї протиправні дії.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проти даних тверджень заперечував, посилаючись на відсутність підстав і належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України).

Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

При вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені законом, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм суд приходить до висновку, що позивачем не доведено її вимоги відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України.

Так, в акті ЖЕД-310 від 11.07.2018 року зазначено, що у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , які не проживають у даній квартирі з 2008 року.

Проте, про не проживання у квартирі відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вказаний акт інформації не містить.

Також, відповідно до акту ЖЕД-310 від 09.02.2024 року (в акті помилково зазначено 90 лютого 2024 року), у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 проживає одна. Невістка ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та онука ОСОБА_7 зареєстровані, але не проживають у квартирі.

Однак, вказаний акт не містить інформації, з якого часу відповідачі не проживають у квартирі, а тому він є неналежним доказом. Також, в сукупності з вказаних актів неможливо встановити, який з відповідачів з якого часу не проживає у квартирі.

Окрім вказаних актів в якості доказів позивачем до позовної заяви надано копію листа Деснянського УП ГУ НП у м.Києві від 14.04.2017 року та копію висновку від 13.04.2017 року відносно конфлікту між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 . Проте, вказані документи підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не дають, оскільки не містять жодної інформації щодо їх проживання/не проживання у квартирі.

Інших доказів на обґрунтування та підтвердження позовних вимог стороною позивача на надано.

Крім того, суд зауважує, що рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 11.02.2002 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про зміну умов договору найму житлового приміщення.

Крім того, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 10.12.2019 року у справі № 754/1569/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення з квартири.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, також було встановлено, що з 2002 року між сторонами існує конфлікт щодо користування житлом, що може бути поважною причиною не проживання відповідачів у спірній квартирі.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідачем у справі є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка як на момент пред`явлення позову, так і на момент ухвалення рішення суду є неповнолітньою дитиною.

Проте, позивач при зверненні до суду про вказану обставину не зазначила, законних представників дитини не вказала, питання про залучення до участі у справі органу опіки та піклування для захисту прав дитини не порушувала.

За ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).

Відповідно до ч.4 ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України), правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст.160 СК України, місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18).

Вищенаведені обставини та правові норми виключають можливість задоволення позовних вимог до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду позивач не довела належними та допустимими доказами факту не проживання відповідачів протягом строку, встановленого ст.71 ЖК України, а також неповажність причин такого не проживання, оскільки надані нею акти не можна вважати належними доказами. Крім того, відсутні і підстави для визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням неповнолітньої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що доводи та твердження позивача на дають підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7, 10, 76, 81,133,141, 244-245, 259, 263-265, ЦПК України, ст.ст.11, 15, 16 ЦК України, ст.ст.9, 71,72 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 12 червня 2025 року.

Суддя: