Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3460/24
Номер провадження2/711/92/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого: судді - Кондрацької Н.М.

секретаря судового засідання Мелещенко О.В. ,

адвоката Ковдій І.С.

представника заінтересованої особи Молчанович Н.О., Троян О.В.,

розглянувши у судовому засіданні у місті Черкаси цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Ковдій Ірина Сергіївна, до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про позбавлення батьківських прав,

встановив:

В провадженні Придніпровського районного суду міста Черкаси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про позбавлення батьківських прав.

В позові позивач зазначає, що він є батьком неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , 2008 року народження.

Матір`ю дитини є ОСОБА_4 . Позивач зазначає, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.09.21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 частин від усіх видів заробітку. Шлюб між сторонами 13.09.2021 розірваний рішенням суду. Згідно довідки ДВС заборгованості зі сплати аліментів немає. Кошти в якості аліментів позивач скеровує на рахунок сина, який відкритий в АТ «Ощадбанк». На даний час позивач проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Зазначає, що відповідач з дитиною не проживає близько 2 років, злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків, не спілкується, не підтримує відносини, не виявляє матеріальної уваги, турботи, не цікавиться навчанням, здоров`ям тощо.

Ухвалою суду від 21.01.2024 із занесенням до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Ухвалено про заочний розгляд.

Позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно ОСОБА_3 .

Представник позивача Ковдій І.С. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному вигляді та просила їх задоволити.

Позивач у судовому засіданні пояснив, що мати не бере участі у вихованні дитини більше 2 років. До цього часу вона вела аморальний спосіб життя. Після розлучення ОСОБА_3 проживав з матір`ю, тіткою і бабусею, таке рішення було прийнято спільно батьками дитини. Поки позивач був у відрядженні, а матір покинула дитину, то вихованням дитини займається і займалась тітка. На виконання рішення суду він вирішив сам перераховувати кошти на рахунок дитини. З матері аліменти не стягує.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, судом їй направлялись повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, пояснила, що служба не може визначитись щодо доцільності позбавлення батьківських прав з огляду на надані докази та відсутність можливості вислухати думку матері.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що є тіткою ОСОБА_3 та рідною сестрою відповідачки. Відповідачку бачила 1,5 років тому назад, з нею не спілкується. ОСОБА_3 жив у тітки з 2021 по 2023 роки. Мати дитиною не цікавиться. Батько пересилав кошти та телефонував. До часу зникнення ОСОБА_2 була гарною матір`ю.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є куратором у Черкаському бізнес коледжі у групі ОСОБА_3 з 01.04.2023 по 07.03.2025. Повідомила, що для контактів з батьками ОСОБА_3 надав номер телефону батька. Матір свідок не знає, але як правило спілкування куратора відбувається з одним з батьків. Знає, що ОСОБА_3 проживає з бабусею, батьки - розлучені.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомив, що до розлучення батьків проживали усі разом, після - з матір`ю, тіткою та бабусею. Мати кошти витрачала на себе. Спочатку мати перестала з ними жити, а потім і приходити. У 2022 році хотіла святкувати День народження з ним та її новим чоловіком, але він йому не сподобався. Мати не відповідає на дзвінки, до неї він ставиться негативно, бо вона пішла до іншої людини.

Заслухавши учасників справи, дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 26.02.2008.

ОСОБА_3 , 2008 року народження, зареєстрований у АДРЕСА_1 з 07.10.2015.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_2 з 17.11.1995.

Неповнолітній ОСОБА_3 проживає з батьком.

Судовим рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 13.09.2021 задоволено позовну заяву ОСОБА_2 та стягнуто на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача ОСОБА_1 щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімум дитини відповідного віку, починаючи з 01.06.2021і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 14.04.2022 шлюб між сторонами розірвано. Спору між сторонами щодо місця проживання дитини не встановлено.

Згідно з висновком від 02.12.2024 № 18114-01-21 його неможливо підготувати. У висновку зазначається, ОСОБА_3 проживає з батьком за адресою АДРЕСА_3 . Умови проживання для дитини створені. Місце знаходження матері, її проживання та роботи встановити не вдалось. На телефонні дзвінки не відповідає, на засідання комісіє не з`явилась. Службою наразі неможливо скласти висновок про доцільність або про недоцільність позбавлення матері батьківських прав відносно ОСОБА_3 , оскільки у матері неможливо з`ясувати думку з приводу даного питання.

Згідно наданих суду документів позивач ОСОБА_1 проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки виконавчої служби від 22.04.2024 станом на 31.03.2024 заборгованість по сплаті аліментів відсутня.

Згідно довідки Військової частині НОМЕР_1 з ОСОБА_1 стягуються аліменти з січня 2023 року.

Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного суд вказує на те, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим та злісним нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.

Більш того, не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до сина батьківських прав. Відсутні також докази ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків в частині матеріального забезпечення дитини.

Представник позивача у підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав посилається на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, разом з дитиною не проживає. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративного стягнення, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Проживання матері окремо від дитини не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав.

На думку суду, позбавлення відповідачки батьківських прав порушуватиме її права та не відповідатиме інтересам самої дитини. Відсутність у дитини на цьому етапі життя психологічного зв`язку з матір`ю не виключає можливість налагодження між ними відносин у майбутньому.

Варто звернути увагу, що ще станом 2021 рік позивач ініціювала питання щодо стягнення на її користь аліментів на утримання дитини, а у 2022 році позивач, звертаючись до суду, означила, що дитина проживає з нею та спору щодо цього батьки не мають. У подальшому та до моменту звернення до суду наразі, батьком не піднімалось питання щодо місця проживання дитини, утримання неповнолітнього ним, а не матір`ю, на користь якої суд присудив стягувати аліменти, та щодо притягнення до відповідальності відповідача за неналежне виконання батьківських обов`язків. Також, суду не надано жодних доказів тієї обставини, на яку посилається позивач- зловживання алкогольними напоями відповідачем.

Обов`язковим елементом ухилення від виконання батьківських обов`язків, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову позивачеві в задоволенні позову в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.19, 143, 150, 164-166 СК України, ст.ст. 3, 6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 200, 206, 258, 259, 260-265, 269, 273, 354 ЦПК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», суд,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Ковдій Ірина Сергіївна, до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про позбавлення батьківських прав - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення буде виготовлений 12.05.2025.

Головуючий: Н. М. Кондрацька