Провадження № 2/201/1903/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

за участі: представника позивача Нагорної Н.О.,

представника відповідача Кравченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника, -

ВСТАНОВИВ:

1.Стислий виклад позиції позивача.

31 жовтня 2024 року Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , та просила стягнути з нього на свою користь матеріальну шкоду, завдану оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, у загальному розмірі 200 413,92 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ОСОБА_2 з 08.09.2014 року працювала в Дніпровській клінічній лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`ям, остання посада, яку вона займала в Лікарні - сестра медична палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару. Наказом генерального директора ДКЛ ОСОБА_1 від 28.02.2022 року №39/ОС ОСОБА_2 було звільнено з посади з 28.02.2022 року за прогул з 27.02.2022 по 28.02.2022 без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування зазначеного наказу, поновлення її на посаді та стягнення з Товариства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Індустріального районного сулу м. Дніпропетровська під 25.10.2022 року у справі №202/1282/22 було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 , визнано незаконним і скасовано наказ генерального директора ДКЛ 39/ОС від 28.02.2022 року про звільнення ОСОБА_2 , поновлено її на посаді сестри медичної палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару ДКЛ. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.04.2023 року у цій справі рішення від 25.10.2022 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, і стягнуто з AT «Укрзалізниця» в особі Філії ЦОЗ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104 297,04 грн. і судовий збір в сумі 1488,60 грн.; на користь держави судовий збір в сумі 1118,83 грн. Зазначені рішення та постанова було в повному обсязі виконані Філією ЦОЗ і сплачено на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 959,11 грн.; відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України у якості податкового агента утримано і перераховано до ГУК у Дніпропетровській області м. Дніпро податок з доходів фізичних осіб у розмірі 18 773,47 грн.; ГУК у м. Києві - військовий збір у розмірі 1 564,46 грн.

Також, з метою виконання рішення від 25.10.2022 генеральним директором ДКЛ, після отримання повного тексту рішення, був прийнятий наказ від 08.11.2022 № 231/ОС, яким наказ від 28.02.2022 №39/ОС про звільнення ОСОБА_2 був скасований, а ОСОБА_2 поновлено на посаді з 28.02.2022. ДКЛ було виконано рішення суду першої інстанції, але неналежним чином, а саме: без дотримання вимог трудового законодавства щодо ознайомлення працівника із наказом. Після виконання рішення суду (яке в подальшому виявилося неналежно виконаним), генеральним директором ДКЛ ОСОБА_1 було прийнято наказ від 14.11.2022 №233-1/ОС про звільнення ОСОБА_2 за прогули без поважних причин з 26.10.2022 по 14.11.2022. ОСОБА_2 , у свою чергу, звернулася до ДКЛ із вимогою поновити її на посаді та ознайомити з вищезазначеними наказами про її поновлення та звільнення за прогул, вона звернулася до AT «Укрзалізниця» зі скаргою від 15.05.2023 про порушення її трудових прав, на яку АТ «Укрзалізниця» одразу відреагувало, а Філією ЦОЗ, виробничим підрозділом якої є ДКЛ, було проведено роботу щодо встановлення всіх обставин справи та відновлення прав скаржниці. Після проведеної перевірки, Філією ЦОЗ було зобов`язано Лікарню скасувати наказ про звільнення ОСОБА_2 від 14.11.2022 №239/ОС та поновити ОСОБА_2 на посаді. Надане Філією ЦОЗ доручення було виконано ДКЛ, наказом генерального директора ДКЛ від 05.06.2023 року №99/ОС було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 від 14.11.2022 № 239/ОС за прогул, ОСОБА_2 належним чином ознайомлено із наказом від 08.11.2022 №231/ОС про поновлення на роботі та допущено до фактичного виконання обов`язків. Наказ про поновлення на роботі разом із повідомленням були отримані Позивачем під підпис 06.06.2023 року. 06.06.2023 року ОСОБА_2 було подано заяву про звільнення з посади з 01.06.2023 року за угодою сторін. Наказом генерального директора ДКЛ від 22.06.2023 року №114/ОС ОСОБА_2 було звільнено 23.06.2023 року відповідно до поданої нею заяви. У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26.10.2022 року по 01.06.2023 року у розмірі 96116,88 грн. та відшкодування моральної школи у розмірі 10 000,00 грн. Рішенням індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2024 року у справі №202/17342/23 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з AT «Укрзалізниця» в особі філії «Центр охорони здоров`я» AT «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 26.10.2022 року по 01.06.2023 року, у розмірі 96116,88 гри, і судові витрати по справі у розмірі 1073,60 грн. Рішення від 11.01.2024 було в повному обсязі виконано AT «Укрзалізниця» і сплачено на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 77 374,10 грн., відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України у якості податкового агента утримано і перераховано до ГУК у Дніпропетровській області м. Дніпро податок з доходів фізичних осіб у розмірі 17 301,03 грн., ГУК у м. Києві - військовий збір у розмірі 1441,75 грн.

2. Рух справи, стислий виклад позиції відповідача.

31 жовтня 2024 року протоколом автоматичного розподілу справ між суддями у Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) справу розподілено до розгляду судді Федоріщеву С.С.

10 листопада 2024 року суддя на підставі ч.8 ст.187 ЦПК України звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру із запитом про зареєстроване місце проживання відповідача, та в цей же день отримав інформацію, що останній зареєстрований в Соборному районі м. Дніпра.

04 листопада 2024 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (нині Соборний районний суд міста Дніпра) Федоріщева С.С. відкрито провадження у справі.

05 листопада 2024 року від адвоката Нагорної Ніни Олександрівни до суду надійшла заява про вступ у справу як представника позивача на підстав довіреності від 03.07.2024, та клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції через Київський апеляційний суд, що в подальшому було забезпечено судом.

20 листопада 2024 року від адвоката Шрам Олега Валерійовича до суду надійшла заява про вступ у справу як представника відповідача на підстав ордеру ВК №1151117 від 03.07.2024.

09 грудня 2025 року від представника відповідача адвоката Кравченко Вікторії Вікторівни. яка діяла на підставі ордеру АЕ №1340701 від 08.12.2024 до суду надійшло клопотання про закриття провадження, у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 10 лютого 2025 року було відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила застосувати строк позовної давності.

3. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

Позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 р. № 735.

До предмету діяльності Товариства, зокрема, віднесено медичну практику, іншу діяльність у сфері охорони здоров`я (п.п. 60 п.7 Статуту). В силу п.20 Статуту, Товариство діє на принципах повної господарської самостійності і самоокупності, несе відповідальність за наслідки своєї господарської діяльності та виконання зобов`язань.

Філія «Центр охорони здоров`я» акціонерного товариства «Українська залізниця» є відокремленим підрозділом Товариства, який не має статусу юридичної особи, діє від імені Товариства, здійснює делеговані ним функції відповідно до мети, завдань та предмета діяльності Товариства - п. 2.1 Положення про філію «Центр охорони здоров`я» акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого протоколом засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 19.06.2023 (а.с.13-22).

Дніпровська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» є структурним (виробничим) підрозділом Філії ЦОЗ, здійснює делеговані Філією ЦОЗ функції відповідно до мети, завдань та предмета діяльності Філії ЦОЗ (п. 1.4 Положення про структурний (виробничий) підрозділ Дніпровська клінічна лікарня на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я» акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого наказом філії «Центр охорони здоров`я» від 05.01.2023 № ЦОЗ-ОЗ/7 (а.с.23-33)..

Згідно з п. 5.2 Положення ДКЛ, Лікарню очолює генеральний директор, який призначається на посаду та звільняється з посади відповідно до номенклатури посад директора виконавчого Філії ЦОЗ та встановленого порядку.

Відповідно до п. 5.4 Положення ДКЛ, генеральний директор Лікарні:

- здійснює керівництво Лікарнею, відповідає за виконання завдань, покладених на лікарню цим Положенням, законодавством, рішеннями органів Товариства, наказами Товариства та Філії ЦОЗ (підпункт 5.4.1);

- на підставі довіреності приймає та звільняє з роботи працівників Лікарні відповідно до встановленого в Філії ЦОЗ порядку та локальних нормативних документів Товариства, філії ЦОЗ (підпункт 5.4.16);

- видає розпорядчі документи (накази), що регулюють діяльність Лікарні та обов`язкові до виконання всіма працівниками Лікарні (підпункт 5.4.17).

Підпунктом 7.1.7 п. 7.1 Положення ДКЛ визначено, що генеральний директор Лікарні несе відповідальність за недотримання вимог чинного законодавства України при прийнятті за роботу, звільненні з роботи працівників Лікарні та застосуванні до них дисциплінарних стягнень.

Згідно з п. 7.3 Положення ДКЛ генеральний директор Лікарні несе відповідальність за невиконання трудових обов`язків, покладених на нього згідно з розподілом обов`язків, посадовою інструкцією та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до пунктів 1.5, 1.6 Посадової інструкції генерального директора ДКЛ, затвердженої директором виконавчим Філії ЦОЗ 08.08.2020 року генеральний директор ДКЛ діє на підставі довіреності, Положення ДКЛ та цієї Посадової інструкції (а.с.79-83).

Згідно з п. 2.1 Посадової інструкції генеральний директор ДКЛ зобов`язаний:

- здійснювати управління діяльністю Лікарні відповідно до мети та завдань діяльності Лікарні, та згідно з чинним законодавством України, Статутом Товариства, Положенням Філії ЦОЗ, трудовим договором, посадовою інструкцією та виданою Філією ЦОЗ (довіреністю підпункт 2.1.1);

- на підставі делегованого Філією ЦОЗ права, приймає та звільняє працівників Лікарні з роботи, згідно зі штатним розписом та діючою Номенклатурою посад Філії ЦОЗ (підпункт 2.1.11);

- видавати та підписувати від імені Лікарні розпорядчі документи (накази), і затверджувати документ з питань, що стосуються діяльності Лікарні, які є обов`язкові для всіх працівників Лікарні, та не повинні суперечити рішенням органів та наказам Товариства та Філії ЦОЗ (підпункт 2.1.15);

- доводити до відома працівників Лікарні, в частині, що їх стосується, накази, розпорядження, інструкції та т.п. Товариства та Філії ЦОЗ (підпункт 2.1.39).

Пунктом 4.1 Посадової інструкції передбачено, що генеральний директор ДКЛ несе персональну відповідальність за:

- невиконання та неналежне виконання своїх посадових обов`язків, передбачених даною посадовою інструкцією, у межах, визначених чинним законодавством України (підпункт 4.1.1);

- заподіяння матеріальної шкоди Лікарні - у межах, визначених діючим трудовим, кримінальним і цивільним законодавством України (підпункт 4.1.3).

Відповідач ОСОБА_1 , відповідно до наказу директора виконавчої філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» №191/ос від 08.09.2020, був призначений на посаду генерального директора Дніпровської клінічної лікарні на залізничному транспорті виконавчої філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця» на умовах трудового договору в письмовій формі з 08.09.2020 до 07.09.2021 з строком випробування три місяці (а.с.69)

Наказом №12/ос від 28.08.2021 директора виконавчої філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця», на підставі заяви ОСОБА_1 , було введено в дію додаткову угоду №2 від 28.08.2021 до трудового договору №13-2020 від 08.09.2020 та внесено зміни до наказу №191/ос від 08.09.2020, змінивши слова «з 08.09.2020 до 07.09.2021» словами «з 08.09.2020 до 07.09.2023» (а.с.70).

Наказом №108/ос від 22.08.2023 директора виконавчої філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця», на підставі заяви ОСОБА_1 , було введено в дію додаткову угоду №3 до трудового договору №13-2020 від 08.09.2020 та внесено зміни до наказу №191/ос від 08.09.2020, змінивши слова «з 08.09.2020 до 07.09.2021» словами «з 08.09.2020 до 08.09.2024» (а.с.71).

Наказом №15/ос від 22.02.2024 директора виконавчої філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця», на підставі заяви ОСОБА_1 , було введено в дію додаткову угоду №4 від 22.02.2024 до трудового договору №13-2020 від 08.09.2020 та внесено зміни до наказу №191/ос від 08.09.2020, змінивши слова «з 08.09.2020 до 07.09.2021» словами «з 08.09.2020 до 09.09.2024» (а.с.72).

Наказом №112/ос від 29.08.2021 директора виконавчої філії «Центр охорони здоров`я» АТ «Українська залізниця», на підставі заяви ОСОБА_1 , було введено в дію додаткову угоду №2 від 28.08.2021 до трудового договору №13-2020 від 08.09.2020 та внесено зміни до наказу №191/ос від 08.09.2020, змінивши слова «з 08.09.2020 до 07.09.2021» словами «з 08.09.2020 до 09.09.2023» (а.с.73).

Пунктами 8. 13 довіреності, посвідченої 15.02.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ісаєнко О.В. і зареєстрованої в реєстрі за № 729 (а.с.84-85), уповноважено генерального директора ДКЛ Постолова О.М.:

- видавати та підписувати від імені ДКЛ розпорядчі документи (накази);

- згідно з законодавством про працю, Положенням про Філію ЦОЗ, Положенням про ДКЛ локальними нормативно-правовими актами АТ «Укрзатізниця», здійснювати прийом, переведення, переміщення та звільнення працівників ДКЛ, вживати заходи заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ДКЛ, та виконувати інші функції довірителя або уповноваженого ним органу з питань законодавства про працю щодо працівників ДКЛ.

Аналогічні повноваження генерального директора ДКЛ Постолова О.М. передбачено у нотаріально посвідчених довіреностях: від 15.04.2022 року зареєстрованої в реєстрі за № 1169 (пункти 8, 13 довіреності); від 09.08.2022 року зареєстрованої в реєстрі за № 3438 (пункти 8, 13 довіреності); від 06.02.2023 зареєстрованої в реєстрі за № 357 (пункти 8, 14 довіреності); від 20.09.2023 року зареєстрованої в реєстрі за № 4232 (пункти 8, 14 довіреності); від 14.03.2024 року зареєстрованої в реєстрі за№ 1284 (пункти 8, 14 довіреності); від 05.07.2024 року зареєстрованої в реєстрі за № 4057 (пункти 8, 14 довіреності); від 16.09.2024 року зареєстрованої в реєстрі за № 5169 (пункти 8, 14 довіреності) (а.с.86-99).

Водночас, в Дніпровській клінічній лікарні на залізничному транспорті філії «Центр охорони здоров`я», з 08.09.2014 року працювала ОСОБА_2 що підтверджується копією наказу від 08.09.2014 року №154/OC. Остання посада, яку вона займала в лікарні - сестра медична палатної хірургічного відділення з урологічними ліжками стаціонару (а.с.35).

Наказом генерального директора ДКЛ ОСОБА_1 від 28.02.2022 року №39/ОС ОСОБА_2 було звільнено з посади з 28.02.2022 року за прогул з 27.02.2022 по 28.02.2022 без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.36).

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування зазначеного наказу про її звільнення ОСОБА_2 ; поновлення її на посаді; стягнення з Товариства середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Індустріального районного сулу м. Дніпропетровська під 25.10.2022 року у справі №202/1282/22 було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 , визнано незаконним і скасовано наказ генерального директора ДКЛ 39/ОС від 28.02.2022 року) звільнення ОСОБА_2 , поновлено її на посаді сестри медичної палатної хірургічного Відділення з урологічними ліжками стаціонару ДКЛ (а.с.38-40)

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.04.2023 року у справі №202/1282/22) Рішення від 25.10.2022 у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, і стягнуто з AT «Укрзалізниця» в особі Філії ЦОЗ на користь ОСОБА_2 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104 297,04 гри і судовий збір в сумі 1488,60 грн.; на користь держави судовий збір в сумі 1118,83 грн. (а.с.41-43)

Зазначені рішення та постанова було в повному обсязі виконані Філією ЦОЗ і сплачено на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 959,11 грн. згідно платіжного доручення від 09.05.2023 №270049 (а.с.44). Крім того, відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України у якості податкового агента утримано і перераховано до ГУК у Дніпропетровській області м. Дніпро податок з доходів фізичних осіб у розмірі 18 773,47 грн. згідно платіжного доручення від 09.05.2023 року №270050 (а.с.45), та до ГУК у м. Києві військовий збір у розмірі 1 564,46 грн. згідно платіжного доручення від 09.05.2023 року №270051 (а.с.46).

Також, з метою виконання Рішення від 25.10.2022 генеральним директором ДКЛ, після отримання повного тексту рішення, був прийнятий наказ від 08.11.2022 № 231/ОС, яким наказ від 28.02.2022 №39/ОС про звільнення ОСОБА_2 був скасований, а ОСОБА_2 поновлено на посаді з 28.02.2022 (а.с.47).

Однак, як з`ясувалося в подальшому, ДКЛ було виконано рішення суду першої інстанції, але неналежним чином, а саме: без дотримання вимог трудового законодавства щодо ознайомлення працівника із наказом.

Після виконання рішення суду (яке в подальшому виявилося неналежно виконаним) генеральним директором ДКЛ ОСОБА_1 було прийнято наказ від 14.11.2022 № 233-1/ОС про звільнення ОСОБА_2 за прогули без поважних причин з 26.10.2022 по 14.11.2022 (а.с.48).

05.05.2023 генеральним директором ДКЛ, був прийнятий наказ від № 81/ОС, яким внесено зміни у наказ від 14.11.2022 №233-1/ОС про звільнення ОСОБА_2 та уточнено дати її звільнення: визначено звільнити її 14.11.2022 за прогул з 26.10.2022 по 14.11.2022 (а.с.49).

ОСОБА_2 , у свою чергу, звернулася до ДКЛ із вимогою поновити її на посаді та ознайомити з вищезазначеними наказами про її поновлення та звільнення за прогул, вона звернулася до AT «Укрзалізниця» зі скаргою від 15.05.2023 про порушення її трудових прав (а.с.50-52), на яку АТ «Укрзалізниця» одразу відреагувало, а Філією ЦОЗ, виробничим підрозділом якої є ДКЛ, було проведено роботу щодо встановлення всіх обставин справи та відновлення прав скаржниці.

Після проведеної перевірки, Філією ЦОЗ було зобов`язано Лікарню скасувати наказ про звільнення ОСОБА_2 від 14.11.2022 №239/ОС та поновити ОСОБА_2 на посаді (а.с.53-55).

Надане Філією ЦОЗ доручення було виконано ДКЛ, наказом генерального директора ДКЛ від 05.06.2023 року №99/ОС було скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 від 14.11.2022 № 239/ОС за прогул, ОСОБА_2 належним чином ознайомлено із наказом від 08.11.2022 №231/ОС про поновлення на роботі та допущено до фактичного виконання обов`язків. Наказ про поновлення на роботі разом із повідомленням були отримані позивачкою під підпис 06.06.2023 року. (а.с.56).

06.06.2023 року ОСОБА_2 було подано заяву про звільнення з посади з 01.06.2023 року за угодою сторін. Наказом генерального директора ДКЛ від 22.06.2023 року №114/ОС ОСОБА_2 було звільнено 23.06.2023 року відповідно до поданої нею заяви. Ці факти документально не підтверджені, але сторонами не оспорюються.

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Індустріального районного сулу м. Дніпропетровська із позовною заявою про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 26.10.2022 року по 01.06.2023 року у розмірі 96116,88 гри та відшкодування моральної школи у розмірі 10000,00 грн.

Рішенням індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2024 року у справі № 202/17342/23 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з AT «Укрзалізниця» в особі філії «Центр охорони здоров`я» AT «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 26.10.2022 року по 01.06.2023 року, у розмірі 96116,88 грн., і судові витрати по справі у розмірі 1073,60 грн (а.с.57-65).

Рішення від 11.01.2024 було в повному обсязі виконано AT «Укрзалізниця» і сплачено на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 77 374,10 грн. згідно із платіжним дорученням від 22.02.2024 №118256 (а.с.66);

Відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України у якості податкового агента утримано і перераховано:

-до ГУК у Дніпропетровській області м. Дніпро податок з доходів фізичних осіб у розмірі 17 301,03 грн. згідно із платіжним дорученням від 22.02.2024 №118258 (а.с.67);

-до ГУК у м. Києві - військовий збір у розмірі 1441,75 грн. згідно із платіжним дорученням від 22.02.2024 №118260 (а.с.68).

4. Мотивована оцінка доводів сторін щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Принципи справедливості судового розгляду в рішеннях Європейського суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішеннями Європейського суд з прав людини у справах «Dombo Beheer D.V. v. The Netherlands» від 27.101993р. (п.33) та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996р. (п.38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до п.48 Рішення Суду у справі «Мала проти України» від 03.07.2014р. №4436/07, остаточне 17.11.2014р. «Принцип справедливості, закріплений у ст.6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25 від 18.07.2006р. та «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява №42310/04, п.280 від 21.04.2011р.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи.

У відповідності до ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В даному випадку, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, з огляду на факти скасування судом неправомірних наказів, які видавав відповідач стосовно звільнення працівника ОСОБА_2 , та виникнення у зв`язку з цим обов`язку у позивача по сплаті останній грошових коштів, присуджених судом, врегульовано правилами цивільного та трудового законодавства.

Так, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст.237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо роботодавець затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Факти незаконного звільнення ОСОБА_2 і затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі за наказами генерального директора ДКЛ ОСОБА_1 встановлені Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у вищезгаданих рішеннях від 25.10.2022 та від 11.01.2024. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховним Судом в постанові від 12.07.2023 року у справі № 663/1169/20 зроблено наступні висновки: «...службова особа, яка видала накази про звільнення працівників, які у подальшому визнано незаконними та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненим працівникам середнього заробітку за час вимушеного прогулу... При цьому, обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного і прогулу покладається па винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону…». Подібні правові висновки викладено також у постановах Верховного Суду: від 11.10.2023 року у справі № 158/2727/20; від 22.01.2021 року у справі № 332/832/18; від 20.05.2020 року у справі № 401/1387/17-ц; від 20.06.2019 року у справі № 462/8925/14; від 06.12.2018 року у справі № 474/658/16-ц.

З наведеного, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в порядку регресу шкоди, завданої позивачу незаконним звільненням ОСОБА_2 , що встановлено судами у справі №202/1282/22, є обґрунтованими, та мали б бути задоволені.

Проте, згідно з частиною шостою статті 261 ЦК України, за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання.

Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову. Такий позов може бути пред`явлений лише після виконання зазначеного рішення, оскільки до моменту виконання в іншої особи, яка відшкодовує шкоду, немає витрат, які підлягають відшкодуванню. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, тобто в даному випадку розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

Згідно з частиною третьою статті 233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц зазначено, що «установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-09цс16 зазначено, що «передбачені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк».

Аналіз положень ч. 3 ст. 233 КЗпП України свідчить, що строк звернення до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, починається з дня виявлення заподіяної шкоди.

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється термін на пред`явлення регресного позову.

У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22, зазначено, що «запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку», введення воєнного стану теж не може бути визнаним належним та допустимим доказом поважності пропущення строку звернення до суду».

З вищенаведеного випливає, що позивач здійснивши перерахунок коштів 09.05.2023 року повинен був звернутися із позовною заявою у строк до 09.05.2024 року, натомість позовна заява про відшкодування матеріальної шкоди завданої незаконним звільненням працівника подана лише 31.10.2024 року.

В даному випадку позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом і не підтвердив належними та допустимими доказами їх наявність.

У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51)», - йдеться у постанові.

Також у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) наголошено на тому, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

Щодо рішення суду від 11.01.2024 та оплати на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 77 374,10 грн. (платіжне доручення від 22.02.2024 №118256), податку з доходів фізичних осіб у розмірі 17 301,03 грн. (платіжне доручення від 22.02.2024 №118258) та військового збору у розмірі 1441,75 грн. (платіжне доручення від 22.02.2024 №118260) суд звертає увагу на наступне:

Як випливає з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2024 у справі 202/17342/23, на момент пред`явлення ОСОБА_2 позову та розгляду справи, ОСОБА_1 не брав участі у розгляді цієї справи ні як сторона, ні як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За таких обставин, позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог в цій частині, оскільки правило, встановлене ч.4 ст. 82 ЦПК України стосовно того, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, - в даному випадку не діє через те, що ОСОБА_1 не був учасником справи №202/17342/23.

Так, відповідно до положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Водночас, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

У справі, що розглядається, розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, здійсненого відповідно до зазначеного вище Порядку обчислення середньої заробітної плати, позивач суду не надав, відтак, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження розміру шкоди, заподіяної позивачу.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про поновлення на роботі ОСОБА_2 за період з 26 жовтня 2022 року по 01 червня 2023 року в розмірі 96116, 88 грн не доведені, та задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, суд доходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовну.

Зважаючи на результат розгляду справи, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.361, 1166, 1191 ЦК України, ст.ст.134, 233, 234, 237 КЗпП України, ст.ст.12, 13, 17, 76, 81, 82, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр охорони здоров`я» Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев