Справа № 372/4296/24
Провадження № 2-214/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Тиханського О.Б.,

за участю секретаря: Клименко В.Ю.,

представника позивача Філатової Н.А.,

представників відповідачів Стельниковича С.А., Гладких О.В.,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державної податкової служби України про визнання договору дарування недійсним та скасування запису про обтяження,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Державної податкової служби України про визнання договору дарування недійсним та скасування запису про обтяження. В обгрунтування позову зазначив, що 04.06.2007 між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є АТ «Міжнародний резервний банк» та ОСОБА_3 , укладено кредитний договір № 01-06-07/ФО, відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 1 500 000 доларів США. Однак ОСОБА_3 своїх зобов`язань не виконав, грошові кошти кредитору не повернув.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва № 2-3705/10 від 14.07.2010 року, стягнуто заборгованість у сумі 3 636 203, 18 доларів США та 6 419 720, 87 грн., що станом на 08.06.2010 становить 35 222 086, 25 грн.

На виконання вказаного рішення суду, 14.03.2013 видано виконавчий лист № 2-3705/10 про стягнення заборгованості з ОСОБА_3

27.05.2024 між АТ «МР Банк» та ТОВ «ФК «Форінт» укладено договір №GL3N225744, за яким АТ «МР Банк» відступило право вимоги на користь позивача за вищевказаним кредитним договором.

27.06.2024 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва у справі № 2-3705/10 замінено стягувача АТ «МР Банк» його правонаступником ТОВ «ФК «Форінт» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/10 виданого 14.03.2013 на примусове виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості.

Виконавчий документ № 2-3705/10 від 14.03.2013, перебував на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби з 03.10.2013 по 13.07.2020, а у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Филипів А.М. з 08.10.2020 по 03.05.2024. Виконавчий документ повернуто стягувачу, з підстав відсутності у боржника майна. Рішення суду не виконано, заборгованість не стягнуто.

08.06.2012 ОСОБА_3 відчужив своєму синові ОСОБА_2 земельну ділянку, загальною площею 0,3706 га, яка розташована на території Підгірцівської сільської ради, АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору дарування, з метою неможливості виконання рішення суду про стягнення заборгованості, за рахунок майна, на яке може бути здійснено звернення стягнення.

Зважаючи, що договір укладено 08.06.2012 року, тобто після закінчення розгляду справи та винесення рішення про стягнення кредитної заборгованості, перехід права власності на нерухоме майно відбувся безоплатно до рідного сина, що вказує на залишення подарованого майна у фактичному володінні та користуванні родини відповідачів, що є підставою для визнання договору дарування недійсними, внаслідок його фіктивності.

10.09.2024 представником відповідача Головного управління ДПС у Київській області, надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи свої заперечення, представник відповідача зазначив, що громадянин ОСОБА_2 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Київській області, як платник майнових податків. Відповідно до інформаційних баз даних ДПС, за фізичною особою ОСОБА_2 обліковується податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки сплачене фізичними особами, які є власниками житлової нерухомості на загальну суму 211 257, 61 грн. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.06.2024 р. у справі № 320/11275/24 адміністративний позов ГУ ДПС у Київській області до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу задоволено частково. Таким чином, опис майна ОСОБА_2 у податкову заставу та запис до Державного реєстру нерухомого майна про обтяження, є способом забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених Кодексом.

26.09.2024 представником позивача, надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що посилання представника відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позову виникнення податкового боргу ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки, позивач не оскаржує дії податкового органу та правомірність податкової застави стосовно ОСОБА_2 . А сам податковий орган, не позбавлений права на задоволення своїх вимог за рахунок іншого майна, належному ОСОБА_2 , на підставі якого ймовірно і виник податковий борг.

Ухвалою суду від 07.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

24.08.2023 року протокольною ухвалою суду справа призначена до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, просила відмовити в задоволенні заяви представника відповідача про застування строків позовної давності через необґрунтованість її доводів, оскільки позивачу не було відомо про наявність спірного правочину до подачі позову.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Стельникович С.А. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, через пропуск позивачем строку на звернення до суду з даним позовом.

Представник відповідача Головного управління ДПС у Київській області Гладких О.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав наведених у відзиві на позов.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Згідно ст. 12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що 04.06.2007 між ЗАТ «Банк НРБ» (правонаступником якого став ЗАТ «Дочірній банк сбербанк росії», а в подальшому АТ «Міжнародний резервний банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 01-06-07/ФО, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 1 500 000 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 року, стягнено з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк сбербанк росії» солідарно заборгованість у розмірі 3636203, 18 доларів США та 6 419 720, 87 грн., що станом на 08.06.2010 року становить 35 222 086, 25 грн. та судові витрати в сумі 1950 грн. Вказане рішення набрало законної сили 18.09.2012 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

03.10.2013 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Юхименко О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 40009671, з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/10 виданого 14.03.2013 Дарницьким районним судом м. Києва.

08.10.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Филипівим А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63255955 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3705/10 виданого 14.03.2013 Дарницьким районним судом м. Києва.

30.05.2024 постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Филипівим А.М., виконавчий лист № 2-3705/10 виданий 14.03.2013 року Дарницьким районним судом м. Києва, повернуто стягувачу на п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», тобто, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можна звернути стягнення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва № 2-3705/10 від 27.06.2024, замінено стягувача АТ «Міжнародний резервний банк» його правонаступником ТОВ «ФК «Форінт» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2-3705/10 виданого 14.03.2013 на примусове виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2010 про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості.

Постановою Київського апеляційного суду від 04.03.2025, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 27.06.2024 року залишено без змін.

Представник позивача зазначає, що 08.07.2024 під час отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 385887891, йому стало відомо, що земельна ділянка кадастровий номер: 1:13:012:0058, загальною площею 0,3706 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_2 , який є сином боржника ОСОБА_3 , 20.08.2016 року, на підставі дублікату договору дарування земельної ділянки до договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. за реєстровим № 1458, серія та номер: 6235, виданий 26.11.2015.

08.06.2012 ОСОБА_3 передав у власність (подарував) своєму сину ОСОБА_2 , а останній прийняв у власність (дарунок) земельну ділянку, розташовану на території Підгірцівської сільської ради, АДРЕСА_1 , площею 0,3706 г, що підтверджується копією договору дарування земельної ділянки, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В., зареєстрований в реєстрі за №1458.

Згідно п. 1.2 договору дарування земельної ділянки від 08.06.2012, вказана земельна ділянка належить дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 070073, виданого 15.12.2003 року на ім`я ОСОБА_3 , Обухівським районним управлінням земельних ресурсів на підставі рішення виконавчого комітету від 28.11.2003 №12 Підгірцівської сільської ради Обухівського району та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 1341.

З відповіді Філії №2 Київського обласного державного нотаріального архіву № 403/01-17/Ф2 від 20.11.2024 р., наданої на ухвалу суду від 05.11.2024 про витребування документів, вбачається, що наряди 02-21 «Заяви на видачу дублікатів документів, які зберігаються у державній нотаріальній конторі, у приватного нотаріуса» та наряди 01-30(Докумени (запити, вимоги, заяви, витяги, інформаційні довідки тощо) щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та надання інформації за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) на зберігання до філії №2 архіву не передавалися.

Позивач обгрунтовуючи свої вимоги зазначив, що ОСОБА_3 , відчужуючи належне йому майно на користь сина, знав про існування значної суми кредитної заборгованості перед банком і розумів ризики стягнення заборгованості у майбутньому, тому міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на майно. Вчинення ОСОБА_3 вказаних дій призвело до неможливості повернення боргу кредитору за рахунок спірного майна, а отже, такі дії свідчать про зловживанням правом на укладення відповідного договору та розпорядження власністю, що завдає шкоди позивачу, як правонаступнику кредитора. Таким чином позивач вважає, що відповідачами укладено фраундаторний правочин.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Тобто, на переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18: правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17).

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язань із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Серед іншого, Верховний Суд вказує, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 . Відповідач набув право власності на спірне нерухоме майно на безоплатній основі, відповідно до договору дарування.

Позивач зазначає, що вищевказаний правочини вчинений йому на шкоду, як правонаступнику кредитора, оскільки безоплатне відчуження спірного об`єкту нерухомого майна відбулось під час наявності невиконаних зобов`язань за кредитним договором № 01-06-07/ФО та призвело до неможливості повернення боргу за рахунок вказаного майна.

Враховуючи фактичні обставини справи, а саме те, що договір дарування укладено між близькими особами, укладено на безоплатній основі, під час невиконаного зобов`язання власника такого майна, про що достеменно було відомо відповідачу, суд приходить до висновку про фіктивність правочину з відчуження нерухомого майна, оскільки ОСОБА_3 має невиконані грошові зобов`язання, в той час як відповідач ОСОБА_2 не є боржником перед позивачем за грошовим зобов`язанням і не несе ризику звернення стягнення на його майно.

ОСОБА_3 знаючи про свої невиконані грошові зобов`язання перед кредитором та здійснивши безоплатне відчуження майна, яке могло виступити забезпеченням виконання обов`язку за кредитним договором, завдав шкоди інтересам кредитора, оскільки звернути стягнення на зазначене майно з метою примусового погашення заборгованості вже немає можливості.

В той же час кредитор мав справедливі очікування у можливості погашення боржником своїх зобов`язань за кредитним договором належним йому майном.

ОСОБА_3 , який відчужив майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина, після винесення рішення про стягнення з нього заборгованості, діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження спірного майна відбулося з метою уникнення можливого звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Враховуючи наведений висновок ВС можна небезпідставно стверджувати, що дії ОСОБА_3 з відчуження майна на користь свого сина не мали наміру щодо настання реальних наслідків, натомість призвели до неможливості виконання його кредитних зобов`язань.

Правочини, за якими відчужувалося майно є фіктивними правочинами, оскільки відчуження майна мало на меті лише недопущення звернення стягнення позивачем на вказане майно, а від так, визнаються судом недійсними.

Отже позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, є обґрунтованими.

Щодо скасування запису про обтяження, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 9 названого Закону державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.9 ч.1, п.5 ч.2 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 08.07.2024 № 385888383, щодо земельної ділянки кадастровий номер: 1:13:012:0058, загальною площею 0,3706 га, вбачається наявність обтяження вказаного майна, а саме: запис про обтяження: 52597090; дата, час державної реєстрації: 20.11.2023 10:17:01; вид обтяження: податкова застава; документи подані для державної реєстрації: акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, серія та номер: 495, виданий 20.11.2023, видавник: ГУ ДПС у Київській області; інший тип договору, рішення про опис майна в податкову заставу, серія та номер № 19222/6/10-36-13-09, виданий 21.04.2023, видавник: ГУ ДПС у Київській області; обтяжував: Державна податкова служба України, .

Єдиною умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Частиною 2 статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

За такого, суд доходить висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію обтяження від 20.11.2023 р., оскільки договір дарування від 08 червня 2012 року визнано недійсним.

Щодо строку позовної давності, заяву про що зробила сторона відповідачів, під час розгляду справи.

На обґрунтування заяви представник відповідачів зазначив, що спірний договір дарування було укладено 08.06.2012, державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 проведено 20.08.2016, в той час як позивач звернувся до суду 29.07.2024, тобто з пропуском трирічного строку для звернення до суду із даним позовом.

Представником позивача у позовній заяві зазначено, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, та жодним чином не міг довідатися про те, що боржником передано безоплатно в дар своєму сину земельну ділянку, що свідчить про подання даного позову в межах встановленого законом строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Згідно зі статтею 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Унормований статтею 257 ЦК України строк на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 08.06.2012 року, почався з дати державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , тобто з 20.08.2016 року та закінчився 20.08.2019.

ТОВ «ФК «Форінт» в порядку правонаступництва стало новим кредитором за кредитним договором №01-06-07/ФО від 04.06.2007 року та набуло прав і обов`язків, в тому ж обсязі прав і строків, які існували у первісного кредитора АТ «Міжнародний резервний банк» (правонаступник ЗАТ «Дочірній банк сбербанк росії», який є правонаступником ЗАТ «Банк НРБ»)

У даному випадку заміна кредитора у зобов`язанні, яка відбулась на підставі договору, у силу положень статті 262 ЦК України, не змінила порядку обчислення та перебігу позовної давності. Тобто право на звернення до суду, обмежується обсягом прав, які існували у первісного кредитора.

Представником позивача не надано доказів того, що первісний кредитор не був обізнаний, щодо безоплатного відчуження майна боржником ОСОБА_3 своєму синові ОСОБА_2 .

З урахуванням наведених норм, суд дійшов висновку, що позовна давність позивачем пропущена.

Заяви про поновлення строку позовної давності представником позивача не подано.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц)

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15.

Згідно з статтею 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з таким позовом виникло ще у 2016 році. Отже строк позовної давності, передбачений статті 257 ЦК України, на момент пред`явлення позову 29.07.2024 та його надходження до суду, сплив.

А отже, позовні вимоги не підлягають до задоволення, з підстав спливу трьохрічного строку позовної давності.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Згідно з ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (частина 10 статті 158 ЦПК України).

За змістом даних норм скасування заходів забезпечення позову пов`язане не із правомірністю їх вжиття, а із результатами розгляду справи і вирішенням спору по суті чи залишенням позову без розгляду, або закриттям провадження у справі.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, потреба у забезпеченні позову відпала, суд вважає за потрібне скасувати арешт накладений ухвалою суду від 06 серпня 2024 року, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд понесені судові витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 5,10-13, 18, 82, 133, 141, 142, 158, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 3, 13, 16, 202, 203, 215, 234, 377, 717 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Державної податкової служби України про визнання договору данування недійсним та скасування запису про обтяження відмовити в повному обсязі.

Скасувати арешт майна накладений ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06.08.2024 на земельну ділянку з кадастровим номером :13:012:0058 площею 0,3706 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_2 ).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського Апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського Апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 18.06.2025.

Суддя: О.Б. Тиханський