Справа № 372/423/25
Провадження № 2-767/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Висоцької Г.В., за участю секретаря судового засідання Куник О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» про визнання договору оренди майна недійсним,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Свеа Фінанс» звернулось до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором оренди майна з правом викупу №029 від 17.02.2022 року у розмірі 57 427 грн. 32 коп.

На обґрунтування пред`явлених позовних вимог представник позивача зазначив, що 17.02.2022 року між ТОВ «Будинок Комфорту» та ОСОБА_1 укладено договір оренди майна з правом викупу №029. Відповідно до умов договору, орендодавець надав відповідачу в строкове платне володіння та користування майно, а саме: рідкокристалічний телевізор; модель товару: LCDtv37-45" Xiaomi Mi TV P1 43, з подальшим переходом права власності на зазначене майно до відповідача. Вартість майна при його викупі за 18 місяців складатиме 45 522 грн. 00 коп., строк оренди 18 місяців, щомісячний платіж за договором 2 529 грн. 00 коп. Сплата орендної плати здійснюється орендарем до 17-го числа (включно) кожного наступного календарного місяця, що слідує за місяцем укладення Договору протягом усього строку оренди, днем внесення останнього платежу є 17.08.2023 року. Позивач вказує, що орендодавець свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме, надав у користування майно, натомість відповідач свої зобов`язання за укладеним договором не виконує, та не вносить орендні платежі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 57 427 грн. 32 коп., і складається із: заборгованості за простроченими орендними платежами 39 522 грн. 00 коп., заборгованості за пенею 17 905 грн. 32 коп.

03.07.2023 року між ТОВ «Будинок Комфорту» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (після перейменування ТОВ «Свеа Фінанс») укладено договір факторингу №01.02-28/23, за умовами якого ТОВ «Будинок Комфорту» передало ТОВ «Свеа Фінанс», а ТОВ «Свеа Фінанс» набуло право вимоги за вказаним договором оренди, зокрема і до ОСОБА_1 в сумі 57 427 грн. 32 коп.

Позивач стверджує, що заборгованість у добровільному порядку відповідачем не погашена. Враховуючи, що відповідач не виконує належним чином зобов`язання за договором оренди від 17.02.2022 року, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 57 427 грн. 32 коп., а також судові витрати.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24.01.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом) сторін.

19.03.2025 року представником відповідача подано суду відзив, в якому останній заперечив щодо позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні з огляду на таке. Позивачем не доведено факт передачі права вимоги від ТОВ «Будинок комфорту» до ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на підставі укладеного між ними договору факторингу. До позовної заяви не додано підписаного уповноваженими особами Акту приймання-передачі, що є Додатком № 4 до договору, Акту приймання-передачі Прав вимоги, що є Додатком № 2 до договору, а формування такого документа як витяг з Реєстру боржників, умовами наданого до суду Договору факторингу не передбачено. Позивачем невірно визначено суму, яка може підлягати до стягнення з відповідача в силу порушення ним вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо інформації про ціну договору. Позивачем не доведено конкретний розмір щомісячних орендних платежів, а стягнення авансових платежів ним взагалі належним чином не обґрунтовано. Такі нарахування позивача вказують на по-перше невідповідність умов договору вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», а по-друге на невірність розрахунків боргу. Позивач не надає суду переконливих доказів того, що він ознайомлював відповідача під час підписання договору саме з цими П равилами, які він надав разом з позовом. Позивач не надає суду доказів того, що відповідач мав чи має намір реалізувати своє право на набуття права власності на майно. Крім того, позивач не просить суд розірвати спірний договір, припинити його та не дає доказів звернення до відповідача з вимогою повернути йому майно. Зазначене вказує на те, що позивач немає права просити суд стягувати з відповідача авансові платежі в загальному розмірі 8 430,00 грн. та 1 686,00 грн. ПДВ, разом 10 116,00 грн. Отже, по скільки Договір не містить реального розміру орендної плати, який вимагає ЦК України, а самі платежі у сукупності дорівнюють заявленій продавцем вартості майна, то є логічним твердження, що у даному випадку наявна не оренда майна з правом викупу, а продаж товару в розстрочку. І саме тому є вірним те, що Договір фактично є удаваним. А відсутність істотної умови щодо дійсного орендного платежу свідчить про недійсність цього правочину. Спірний Договір оренди рухомого майна з правом викупу є не тільки удаваним правочином (так як є фактично договором розстрочки), але й своїми непрозорими умовами щодо ціни та порядку її визначення вказує на наявність нечесної підприємницької практики. При іншому формулюванні умов договору та правил, відповідач б відмовився від укладення такого договору, так як розраховував саме на оренду майна, а не на купівлю його в розстрочку. У зв`язку з наведеним відповідач вважає, що Договір оренди майна з правом викупу № 029 є недійсним, а тому не може слугувати підставою для стягнення з відповідача грошових коштів.

19.03.2025 року представником відповідача також подано зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» про визнання договору оренди майна недійсним, в якому просив визнати Договір оренди майна з правом викупу № 029 від 17.02.2022 року, який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Будинок Комфорту» недійсним з моменту його укладення та застосувати наслідки у вигляді двосторонньої реституції. ОСОБА_1 вважає, що Договір оренди майна з правом викупу № 029 від 17.02.2022 року повинен бути визнаний судом недійсним, так як: 1) договір не містить конкретної ціни оренди майна та ціни її викупу, 2) вартість товару є несправедливою та завищеною, 3) порядок платежів за цим договором вказує на те, що він є не договором оренди майна з правом викупу, який передбачено ст. 705 ЦК України, а фактично договором розстрочки, який визначено ст. 695 ЦК України. А зазначене у своїй сукупності вказує на те, що така 4) підприємницька практика є нечесною та є підставою для визнання його недійсним у порядку ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

11.04.2025 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» про визнання договору оренди майна недійсним. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, причини неявки суд не повідомив, відзиву на зустрічний позов не подав.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов до висновку про розгляд справи у заочному порядку та задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування у цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно роз`яснень, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання договору орендинедійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Підставами для визнання недійсним договору оренди ОСОБА_1 вважає, що Договір оренди майна з правом викупу № 029 від 17.02.2022 року: 1) не містить конкретної ціни оренди майна та ціни її викупу, 2) вартість товару є несправедливою та завищеною, 3) порядок платежів за цим договором вказує на те, що він є не договором оренди майна з правом викупу, який передбачено ст. 705 ЦК України, а фактично договором розстрочки, який визначено ст. 695 ЦК України. А зазначене у своїй сукупності вказує на те, що така 4) підприємницька практика є нечесною та є підставою для визнання його недійсним у порядку ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Однак, суд не може погодитись із даною позицією позивача за зустрічним позовом з огляду на таке.

Судом встановлено, що 17.02.2022 року між ТОВ «Будинок Комфорту» та ОСОБА_1 укладено договір оренди майна з правом викупу №029, у порядку, визначеному ЦК України та Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору, орендодавець надав відповідачу в строкове платне володіння та користування майно, а саме: рідкокристалічний телевізор; модель товару: LCDtv37-45" Xiaomi Mi TV P1 43, з подальшим переходом права власності на зазначене майно до відповідача.

Пунктом 2 Договору визначено дані щодо об`єкту оренди, його вартість включаючи ПДВ при викупі за 18 місяців складатиме 45522 грн., строк оренди 18 місяці, розмір щомісячного платежу 2 529 грн. 00 коп.

Згідно п. 3 Договору сплата орендної плати у розмірі 2 529 грн. 00 коп. здійснюється орендарем до 17-го числа (включно) кожного наступного календарного місяця, що слідує за місяцем укладення договору протягом усього строку оренди, який становить 18 місяця, де днем внесення останнього платежу є 17.08.2023 року.

Відповідно до п. 4 Договору за прострочення орендних платежів орендодавець має право нарахувати орендарю пеню в розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, починаючи з першого дня прострочення, але не більше 50% від загальної суми прострочених орендних платежів за цим договором. Орендодавець залишає за собою право нараховувати орендарю пеню в розмірі меншому ніж 3 % на власний розсуд.

Згідно з п. 6 Договору викуп об`єкта оренди після закінчення строку оренди здійснюється за умовами належної сплати всіх орендних та авансових платежів відповідно до пунктів 2-4 цього договору.

Пунктом 7 Договору передбачено, що цей договір та Правила надання майна в оренду разом складають єдиний документ, підписанням цього договору орендар підтверджує, що він ознайомлений, розуміє всі умови та зобов`язується виконувати умови цього договору та Правил надання майна у оренду, текст яких знаходиться у вільному доступі за посиланням.

Відповідно до п. 3 Договору передача об`єкта оренди орендодавцем та приймання його орендарем у користування здійснюється протягом десяти робочих днів з дати укладання договору за товарно-транспортною накладною, в тому числі за електронною або паперовою товарно-транспортною накладною оператором поштового зв`язку «Нова Пошта», або іншим документом перевізника, що підтверджує факт передачі орендодавцем та отримання об`єкту оренди орендарем у користування.

Відповідно до п. 1.2 Правил надання майна в оренду (далі - Правила), дані правила регулюють надання майна у оренду, порядок сплати орендних платежів, викупу майна або його повернення, регулюють застосування відповідальності у разі порушення умов даних правил або договорів оренди майна з правом викупу, визначають права та обов`язки сторін.

Пунктом 3.1 Правил визначено, що Договір оренди майна з правом викупу укладається у письмовому вигляді у магазинах орендодавця, поза торгівельними або офісними приміщеннями, а також на відстані в електронній формі через особистий кабінет на сайті орендодавця.

Відповідно до п. 8.4 Правил за прострочення орендних платежів орендодавець має право нарахувати орендарю пеню в розмірі 3% від суми простроченого платежу за кожний день такого прострочення, починаючи з першого дня прострочення, але не більше 50% від загальної суми прострочених орендних платежів за договором оренди майна з правом викупу.

Пунктом 8.5 Правил передбачено, що орендодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір оренди майна, повідомивши орендаря за 15 календарних днів до фактичної дати такого розірвання.

У такому у разі орендар зобов`язується сплатити вже нараховану орендну плату, додатково сплатити штраф у розмірі 50% від загальної вартості об`єкта оренди за договором оренди майна з правом викупу та викупити об`єкт оренди за ціною, визначеною у договорі за вирахуванням суми вже внесених на момент припинення договору орендних платежів, або повернути об`єкт оренди.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

В зустрічній позовній заяві зазначено, що договір оренди є недійсним, оскільки Договір не містить реального розміру орендної плати, який вимагає ЦК України, а самі платежі у сукупності дорівнюють заявленій продавцем вартості майна, то є логічним твердження, що у даному випадку наявна не оренда майна з правом викупу, а продаж товару в розстрочку. При іншому формулюванні умов договору та правил, ОСОБА_1 б відмовився від укладення такого договору, так як розраховував саме на оренду майна, а не на купівлю його в розстрочку. У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 вважає, що Договір оренди майна з правом викупу № 029 є недійсним.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.ст. 6, 627 ЦК України).

З огляду на викладене вище, встановлено, що відповідач підписав договір, а тому суд приходить до висновку, що факт укладення договору № 029 від 17.02.2022 року підтверджується матеріалами справи та узгоджується із ст.ст.6, 627 ЦК України.

Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

За таких обставин передбачені законом підстави для визнання договору оренди недійсним, як вчиненого під впливом помилки, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача за зустрічним позовом, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, за змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено, лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману, вчиненого саме стороною правочину, а не будь-якою іншою особою.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Докази повинні бути належними та допустимими (ст.ст.58,59 ЦПК України).

Письмовими доказами, які є в матеріалах справи, підтверджується, що 17.02.2022 року між ТОВ «Будинок Комфорту» та ОСОБА_1 укладено договір оренди майна з правом викупу №029, в якому визначено всі істотні умови.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає.

Отже, як встановлено судом, між сторонами укладено договір оренди майна з правом викупу №029

Свої зобов`язання за договором ТОВ «Будинок Комфорту» виконав у повному обсязі, надав орендареві у строкове платне володіння та користування майно - об`єкт оренди, що підтверджується копією акту № 029 приймання-передачі товару.

Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію ( в тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності суми та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (не споживна річ).

Відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк встановлений договором. Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, що узгоджується з нормою ст. 764 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як зазначалось вище, між ТОВ «Будинок Комфорту» та ОСОБА_1 досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору оренди майна з правом викупу.

Разом з тим відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, орендні платежі не сплачувала, у зв`язку з чим в нього утворилась заборгованість по оплаті вартості об`єкту оренди.

Також, суд встановив, що 03.07.2023 між ТОВ «Будинок Комфорту» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» було укладено Договір факторингу № 01.02-28/23 відповідно до якого клієнт відступає (передає) фактору права вимоги, а фактор набуває права вимоги від клієнта та сплачує клієнту за відступлення прав вимог фінансування у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором (п. 2.1 Договору).

Право вимоги переходить до фактора з моменту підписання цього договору після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей за договорами оренди. Разом з правами вимоги фактору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували у клієнта на момент переходу цих прав та передбачені цим договором (п. 3.1.3 Договору).

Клієнт зобов`язаний у день підписання цього договору передати фактору у формі електронного документа Реєстр боржників за формою встановленою в Додатку 1 до цього договору з усіма заповненими даними (п. 5.1 Договору).

Факт укладення вказаного договору підтверджується платіжною інструкцією № 9196 від 10.07.2023 про сплату фінансування за договором факторингу № 01.02-28/23 від 03.07.2023.

Як вбачається з витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу від 03.07.2023 № 01.02-28/23, ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за Договором оренди №029 від 17.02.2022 року загальна сума заборгованості за яким становила 57 427 грн. 32 коп.

Як вбачається з копії рішення єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (ідентифікаційний код юридичної особи 37616221 від 25.03.2024 № 1 вирішено змінити назву Товариства на Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» та затвердити статут ТОВ «Свеа Фінанс».

Відповідно до п. 1 ч. ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Отже, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги за вказаним вище договором оренди майна з правом викупу до боржника ОСОБА_1 .

Згідно з розрахунком заборгованості за Договором оренди №029 становить 57 427 грн. 32 коп., і складається із: заборгованості за простроченими орендними платежами 39 522 грн., заборгованості за пенею 17 905 грн. 32 коп., нарахованою відповідно до умов договору.

Таким чином, вказаний розрахунок здійснено у межах погодженого сторонами строку договору з застосуванням процентної ставки визначеної договором, а тому суд вважає вказаний розрахунок вірним.

Доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідачем суду не надано.

Зважаючи на викладені вище норми права та встановлені обставини, суд приходить до висновку що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки відповідач тривалий час не виконує свої зобов`язання за договором, не здійснює платежів у рахунок погашення суми оренди, чим порушує прийняті на себе договірні зобов`язання, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором оренди майна у сумі 57 427 грн. 32 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 305 від 13.01.2024 про сплату судового збору в сумі 3028 грн. 00 коп., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 509, 512, 514, 516, 526, 530, 549, 551, 610, 612, 626, 629, 634, 638, 639, 759, 760, 762, 763 ЦК України, ст.ст. 7, 12, 76-81, 141, 178 , 259, 263-265, 273, 275, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за договором оренди з правом викупу №029 від 17.02.2022 року у розмірі 57 427,32 грн. (П`ятдесят сім тисяч чотириста двадцять сім гривень 32 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Зустрічний позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» про визнання договору оренди майна недійсним, - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька