Провадження № 22-ц/812/977/25 Головуючий суду першої інстанції Волощук О.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 486/187/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського (натепер Південноукраїнського) міського суду Миколаївської області від 25 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Волощук О.О., в залі судового засідання в м. Південноукраїнську, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

27 січня 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» (далі ТОВ «ФК «Процент») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 10 січня 2024 року № 4917-125-3 відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000 грн, строком на 365 днів шляхом переказу на її платіжну картку емітовану Акціонерним товариством «Комерційний Банк «Приватбанк» (далі АТ «КБ «ПриватБанк») зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,3 % від суми кредиту за кожен день користування (839,5 % річних).

Кредитний договір був укладений в електронному вигляді та підписаний відповідачем 10 січня 2024 року електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «581951» в особистому кабінеті на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua.

У зв`язку з порушенням відповідачкою грошових зобов`язань станом на 20 січня 2025 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 64 155 грн, яка складається з 7 000 грн заборгованості за кредитом та 57 155 грн по процентам, нарахованим за період з 10 січня 2024 року по 09 січня 2025 року за ставкою 2,3 % за кожен день користування коштами.

Посилаючись на наведені обставини, ТОВ «ФК «Процент» просила суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 64 155 грн.

Рішенням Южноукраїнського (натепер Південноукраїнського) міського суду Миколаївської області від 25 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2024 року № 4917-125-3 у розмірі 64 155 грн, яка складається з 7 000 грн заборгованість за кредитом та 57 155 грн заборгованість за нарахованими процентами за період з 10 січня 2024 року по 09 січня 2025 року.

Рішення суду мотивовано тим, що суд приходить до висновку про доведеність позивачем як факту укладання кредитного договору, так і отримання відповідачкою, яка здійснила процедуру ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію» в ІТС позивача, грошових коштів на погоджених нею умовах фінансового кредиту шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, а також неналежне виконання останньою взятого на себе грошового зобов`язання зі своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів.

Надані банком виписки за рахунком позичальника підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру.

Доводи відповідачки спростовуються вищенаведеними доказами в їх сукупності, при цьому відповідачкою на спростування своїх заперечень будь-яких доказів не надано, розмір заборгованості, розрахований позивачем не спростовано, контррозрахунок не надано, а тому, позов підлягає задоволенню в розмірі, підтвердженому розрахунком позивача.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, де посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції керувався лише припущеннями, не надав належної правової оцінки копіям документів, які позивач додав до матеріалів справи.

З Анкети заяви яку, позивач додав до матеріалів справи, неможливо зробити висновок про те, чи було направлене волевиявлення відповідачки на отримання кредиту, так як вона її не підписувала.

Згідно наданих позивачем документів, адвокат Руденко К.С., не уповноважений від імені позивача складати та підписувати Анкету-заяву на отримання кредиту від 10 січня 2024 року № 50843, а лише має право належним чином посвідчувати її копію.

Анкета-заява є неналежним доказом у справі.

Розрахунок заборгованості наданий позивачем не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом та не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Первинних облікових бухгалтерських документів позивачем суду не надано. Копія договору надана у нечитабельному вигляді, а тому не може бути належним доказом по даній справі.

Розрахунок заборгованості підписаний адвокатом Руденко К.С., проте він не був уповноважений від імені позивача складати та підписувати такий розрахунок, а має право лише посвідчувати його копію.

Квитанція про перерахунок коштів у розмірі 7 000 грн взагалі має невідоме походження, не є випискою з офіційного рахунку позивача, не містить обов`язкових ознак щодо адресата перерахунку коштів, та на думку відповідачки є підробленим.

Роздруківка Правил надання грошових коштів з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки залежить повністю від волевиявлення та дій однієї сторони (кредитора).

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, копії документів надані позивачем виготовлені та підписані неуповноваженою на те особою. Анкету-заяву відповідачка не підписувала, тому умови та відсотки вказані в Анкеті-заяві на неї не розповсюджуються. Правила надання грошових коштів у позику, відповідачка також не підписувала, тому умови вказаних правил на неї також не розповсюджуються, належних доказів отримання відповідачкою кредитних коштів, позивачем також не надано.

ТОВ «ФК «Процент» надало відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивач зазначав, що просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 10 січня 2024 року між ТОВ «ФК «Проценти» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 4917-125-3 за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 7 000 грн, строком на 365 днів шляхом переказу на її платіжну картку НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,3 % від суми кредиту за кожен день користування (839,50 % річних).

Пунктом 1.7 договору встановлено, що Товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_1 , що належить Позичальникові. Переказ суми кредиту здійснюється Товариством через платіжний сервіс FONDY (ТОВ «ФК «ЕЛАЄНС», здійснює діяльність переказу коштів без відкриття рахунків, веб сайт https//:fondy.ua) або іншим способом.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, сума кредиту та проценти за користування кредитом підлягають сплату позичальником шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Товариства, заначений у пункту 9 цього Договору у строки відповідно до графіку визначеному у Додатку № 1.

Договір укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі на сайті https://procent.com.ua відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Кредитний договір відповідачем підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 581951.

Виконання зобов`язань за договором з перерахування відповідачу на картковий рахунок грошових коштів в розмірі 7 000 грн, підтверджується квитанцією від 10 січня 2024 року № 721354328.

Відповіддю АТ «КБ «Приватбанк» від 03 березня 2025 року підтверджується, що на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в банку емітовано карту № НОМЕР_3 .

Згідно наданої Банком виписки від 19 лютого 2025 року за період з 10 січня 2024 року по 15 січня 2024 року на рахунок ОСОБА_1 10 січня 2024 року зараховано переказ в розмірі 7 000 грн.

За розрахунком позивача у позичальниці утворилася заборгованість в загальному розмірі 64 155 грн, яка складається із 7 000 грн заборгованості за кредитом та 57 155 грн по процентам, нарахованим за період з 10 січня 2024 року по 09 січня 2025 року за ставкою 2,3 % за кожен день користування коштами.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII(надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано законами України «Про електронну комерцію» та Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Статтею 1 Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" передбачено, що електронний підпис - електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис.

Згідно із частиною 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» норми вказаного Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Аналогічні за змістом висновки, викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19, від 09 вересня 2020 року по справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року по справі № 127/33824/19 тощо.

Таким чином апеляційний суд вважає, що вказаний кредитний договір, який укладений в електронній формі, відповідає вимогам Закону і доводить факт існування волевиявлення сторін на його укладання, оскільки письмова форма та порядок укладання договору відбулось шляхом підписання позичальником кредитного договору шляхом засвідчення одноразовим ідентифікатором 581951. Зазначені дії свідчать про укладання сторонами електронного договору.

Судом встановлено, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг та укладеного між сторонами кредитного договору від 10 січня 2024 року № 4917-125-3 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у цій справі виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, ними дотримано письмову форму укладення кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилами частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Всупереч умовам кредитного договору, відповідачка ОСОБА_1 не виконала свого зобов`язання та не здійснював платежі в повному обсязі для погашення кредитної заборгованості, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Відповідачка в апеляційній скарзі зазначала, що Анкету заяву, яку позивач додав до матеріалів справи, вона не підписувала, а тому Анкета-заява є неналежним доказом у справі. Проте, матеріали справи не містять Анкети-заяви, тому такі твердження є безпідставними.

Аргументи апеляційної скарги про те, що надані позивачем документи підписані представником адвокатом Руденко К.С., не уповноваженого від імені позивача складати та підписувати такі документи не заслуговують на увагу, оскільки додані до позовної заяви письмові докази лише засвідчені представником позивача, адвокатом Руденком К.В. при поданні позовної заяви через систему «Електронний суд», який на підставі довіреності, виданої ТОВ «ФК «Процент», уповноважений на звернення до суду в інтересах товариства з відповідною позовною заявою.

Також не погоджується колегія суддів з твердженнями апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості наданий позивачем не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом з огляду на те, що, у даному випадку, суд першої інстанції аналізував надані позивачем письмові докази в сукупності, зокрема, кредитний договір та його умови щодо надання кредиту та повернення коштів, та дійшов правильного висновку, що розрахунок заборгованості відповідає умовам договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що квитанція про перерахунок на банківську картку грошових коштів у розмірі 7 000 грн має невідоме походження є неприйнятними, оскільки номер банківської карти, на яку були перераховані кошти співпадає з номером картки, що належить відповідачці. Заперечуючи ці факту, остання не надала переконливих доказів на їх спростування. При цьому твердження відповідачки, що такі докази є підробленими не можуть бути прийняті до уваги, оскільки це є припущенням скаржника, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, колегія суддів не погоджується з розміром заборгованості за процентами за користування кредитом, який визначив позивач та з яким погодився суд першої інстанції, з огляду на таке.

Оскільки між сторонами укладено споживчий кредит, суд першої інстанції перевіряючи розмір нарахованої позивачем заборгованості за кредитним договором помилкова вважав, що не перевірив умови укладеного між сторонами кредитного договору на відповідність вимогам Закону України «Про споживче кредитування» щодо розміру процентної ставки та відповідні нарахування в цій частині. Між тим, на переконання апеляційного суду, умови кредитного договору в цій частині суперечать вимогам цього Закону.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (частина 1 статті 5 ЦК України).

Метою Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII (з подальшими змінами) (далі Закон № 1734-VIII) є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами (стаття 2 Закону № 1734-VIII).

Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї (стаття 3 цього Закону) та застосовується до договорів про споживчий кредит, укладених після набранням чинності цим Законом (пункт 1 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1734-VIII ).

Однак умови спірного кредитного договору від 10 січня 2024 року та відповідні нарахування не повною мірою відповідають вимогам Закону України «Про споживче кредитування».

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено: частиною 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом; частиною 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

При цьому, у пункті 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Отже, за встановленого, оскільки кредитний договір укладений між сторонами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), проте без урахування його положень, а тому відповідні умови договору щодо нарахування процентів у розмірі, що перевищує 1,5 % на день, починаючи з 121 по 240 день та щодо нарахування процентів у розмірі, що перевищує 1 % на день, починаючи з 241 по 366 день є нікчемними, а нарахування процентів протягом вказаних періодів повинно здійснюватися за ставкою, відповідно, не більше 1,5 % на день та 1 % на день.

Таким чином, до стягнення підлягають:

- проценти за період з 10 січня 2024 року по 08 травня 2024 року у розмірі 19 320 грн (7 000 грн (сума заборгованості за кредитом) х 2.3 % (передбачена договором денна процентна ставка)/100 х 120 (днів користування кредитом) х 100).

- проценти за період з 09 травня 2024 року до 05 вересня 2024 року у розмірі 12 600 грн (7 000 грн (сума заборгованості за кредитом) х 1,5 % (максимальна дозволена законом денна процентна ставка)/100 х 120 (днів користування кредитом) х 100).

- проценти за період з 06 вересня 2024 року до 09 січня 2025 року у розмірі 8 820 грн (7 000 грн (сума заборгованості за кредитом) х 1 % (максимальна дозволена законом денна процентна ставка)/100 х 126 (днів користування кредитом) х 100).

Тому загальний розмір заборгованості за процентами до стягнення становить 40 740 грн.

Отже, ураховуючи те, що в частині визначення розміру заборгованості за процентами за користування, судом не враховано в повній мірі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та норми матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскаржуване судове рішення в цій частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції слід змінити, стягнувши з відповідачки заборгованість за процентами у розмірі 40 740 грн за період з 10 січня 2024 року по 09 січня 2025 року.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом ТОВ «ФК «Процент» сплатило судовий збір у розмірі 2 422.40 грн.

Подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 4 542 грн.

За результатами перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено на 25.59%, а позов ТОВ «ФК «Процент» на 74.41%.

За такого з ТОВ «ФК «Процент» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволення її вимог, в розмірі 1 162.30 грн.

З ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених позовних вимог, в розмірі 1 802.51 грн.

Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судового збору одне одному, остаточно з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 640.21 грн (1 802.51 грн 1 162.30 грн = 640.21 грн).

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського (натепер Південноукраїнського) міського суду Миколаївської області від 25 березня 2025 року в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами та розподілу судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Процент» 47 740 (сорок сім тисяч сімсот сорок) грн заборгованість за кредитним договором від 10 січня 2024 року № 4917-125-3, що складається з 7 000 грн заборгованість за кредитом та 40 740 грн заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, а також 640 грн 21 коп. судового збору.

В іншій частині зазначене судове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.