Справа № 562/2128/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"04" червня 2025 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судового засідання Парфенюк Т.А.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача-адвокат Лук'янова М.Л.,

представник відповідача-адвокат Сурікова С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковська Алла Олександрівна, про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними, -

в с т а н о в и в:

У поданій в суд заяві позивач ОСОБА_1 просить визнати недійсними укладені 17 грудня 2021 року та 22 березня 2024 року між ним та ОСОБА_2 договори дарування квартири, земельної ділянки та розташованого на ній гаража, посвідчені приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковською А.О. та зареєстровані в реєстрі за №1330 та №340 відповідно, а також стягнути понесені ним судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що вказані правочини вчинені під впливом як помилки, так і обману та тяжкої обставини, що є підставою для визнання їх недійсними. Усвідомлюючи власну фізіологічну неспроможність не лише до самостійного заробітку, а й самостійного проживання та будучи впевненим на довічне утримування та догляд донькою ОСОБА_2 у власній єдиній квартирі, він уклав на користь останньої договір дарування квартири по АДРЕСА_1 , де і проживав. Восени 2023 року ОСОБА_2 запропонувала йому переїхати проживати до неї, пояснюючи зручністю догляду. Відчуваючи власну немічність, хворобливий стан, який з роками лише погіршується та очікуючи, що з укладенням правочину він отримає взамін від доньки довічне утримання та догляд, 23 березня 2024 року він уклав на користь ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній гаража. Пролікувавшись від хронічних хвороб та маючи катастрофічний брак коштів через замалий розмір пенсії, він поїхав на заробітки до Польщі, а після повернення в квартиру ОСОБА_2 остання повідомила про те, що його проживання виключається, а повернення у подарованої квартири категорично заперечила, тому змушений був шукати прихистку в іншої своєї доньки. Лише після цього та фактичної втрати єдиного житла він зрозумів, що відчужив своє майно виключно під впливом грубої помилки, умисного обману та внаслідок тяжкої обставини, обумовленої віком, вкрай незадовільним станом здоров`я та глибоким моральним пригніченням.

У відзиві на позов відповідач з позовом не погодилася, мотивуючи тим, що в її діях умислу на введення рідного батька в оману щодо природи укладених договорів не було, нотаріус забезпечив батьку ознайомлення зі змістом договорів і вона прийняла подароване їй майно за власною волею батька в дар безоплатно. Між сторонами правочину не вникли інші правовідносини (як то договір довічного утримання, спадковий договір) ніж ті, які передбачені оспорюваним договором дарування. Жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надав, просить у задоволені позову відмовити.

Відповідь на відзив позивач та його представник не подавали.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю.

Відповідач та її представник позов не визнали з наведених у відзиві підстав.

Третя особа - приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковською А.О. позовні вимоги вважає безпідставними, пояснюючи тим, що оспорювані договори дарування посвідчені нею з дотриманням вимог чинного законодавства, волевиявлення ОСОБА_1 подарувати доньці квартиру, гараж та земельну ділянку було вільним та відповідало його волі, жодних інших умов чи причин на вчинення таких дій з розпорядження своїм майном при укладенні договорів дарування останній не висловлював.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, показання свідків, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Установлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з оспорюванням укладених 17 грудня 2021 року та 22 березня 2024 року між ОСОБА_1 (дарувальник) ним та ОСОБА_3 (обдаровувана) договорів дарування квартири АДРЕСА_2 , земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0953 та розташованого на ній гаража по АДРЕСА_3 , посвідчених приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковською А.О. та зареєстрованих в реєстрі за №1330 та №340 відповідно.

Згідно положень ст.717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст.229 ЦК України).

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, Цивільний кодекс України розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

З роз`яснень, які містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, вбачається, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Також, відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9).

Крім того, особа, яка оскаржує правочин на підставі ст.233 ЦК України, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Сторони справжність своїх підписів не заперечують в укладених договорах дарування, в пунктах 7, 11, 13 якого вони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину, а також, що перед підписанням договору нотаріус забезпечив їм ознайомлення зі змістом договору.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 показала, що її тато ОСОБА_1 особисто прийняв рішення про дарування їй квартири, а згодом земельної ділянки з гаражем, при цьому ніяких умов чи домовленостей щодо цих договорів між ними не було. Саме ОСОБА_1 наполягав піти до нотаріуса для оформлення договорів дарування і це було його власне рішення. До дарування їй батьком майна вона доглядала його в силу свого обов`язку та допомагала усім, робила це після того та не відмовляється від свого обов`язку доглядати батька і надалі. Після оформлення договору дарування квартири ОСОБА_1 проживав у своїй квартирі по АДРЕСА_1 , а потім прийшов жити до неї на квартиру, пояснивши тим, що посварився із сусідом. Подарована ним квартира нею не відчужена і батько може надалі нею користуватися, де і зареєстрований. Жодних перешкод з цього приводу вона йому не чинила та з власної квартири батька не виганяла.

Аналогічні показання надала свідок ОСОБА_4 , яка зокрема, вказала, що її батько ОСОБА_1 давно висловлював наміри подарувати свою квартиру найменшій своєї доньці ОСОБА_2 і такі розмови були як в її присутності, так і при зустрічах у їх сестри ОСОБА_5 . Тому коли батько приїздив до неї в Польщу та вона дізналася про дарування батьком ОСОБА_2 свого майна, то не здивувалася таким його діям.

Згідно положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Жодних належних та допустимих у розумінні ст.77-78 ЦПК України доказів, які б засвідчили факт укладення оспорюваних договорів (у різний час з різницею в понад два роки) під впливом помилки або наявності умислу в діях відповідача, спрямованого на введення іншої сторони в оманупозивач суду не надав, а долучені консультативні висновки лікарів від 10 червня 2024 року, які носять рекомендаційний характер та епікрізи про перебування на стаціонарному лікування у квітні 2013 року, листопаді 2018 року, жовтні 2020 року та квітні 2023 року з діагнозом «Гіпертанічна хвороба ІІ ст., ІХС» з огляду на вік позивача, таких обставин не підтверджують та не свідчать про укладення договорів під впливом тяжкої для позивача обставини (глибокого морального розпачу), що змусили його двічі вичинити правочин, і на вкрай невигідних умовах.

З епікрізу №4578 вбачається, що ОСОБА_1 з діагнозом COVID-19 знаходився на стаціонарному лікуванні з 24 жовтня 2020 року по 09 листопада 2020 року та був виписаний в задовільному стані, а перший оспорюваний договір дарування ним вчинений в грудні 2021 року.

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 16 травня 2013 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, розмір якої станом на грудень 2021 року становив 2672,33 грн. та на березень 2024 року 3922,233 грн., що згідно Закону України «Про державний бюджет України» на відповідний рік є вищим за встановлених прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність.

Обставини виїзду за межі України на заробітки після виходу на пенсію з травня 2016 року по травень 2024 року, зокрема після перенесеної в жовтні 2020 року короновірусної хвороби, позивачем не заперечуються та підтверджуються копією закордонного паспорту, тому його доводи про укладення договорів дарування в грудні 2021 року та березні 2024 року внаслідок тяжкої обставин, обумовленої віком та вкрай незадовільним станом здоров`я не є переконливими.

З витягу про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб Здолбунівської міської ради від 03 грудня 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований по теперішній час в спірній квартирі по АДРЕСА_1 .

Відомості про відчуження відповідачем вказаної квартири матеріали справи не містять і доказів неможливості в ній проживати або чинення перешкод позивачу в користуванні цим майном суду не надано.

Крім того, обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, передбачений законом (ч.1 ст.202 СК України), тому доводи позивача про наміри покладення лише на свою найменшу доньку зобов`язання забезпечувати його утриманням та доглядом шляхом укладення договору довічного утримання за наявності інших повнолітніх дітей, не є логічними та переконливими.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому в задоволені позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст.258-273, 351 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Чайковська Алла Олександрівна, про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними відмовити.

Вжиті ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 27 червня 2024 року заходи забезпечення позову шляхом заборони вчинення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована по АДРЕСА_4 ) дій з відчуження квартири АДРЕСА_2 та земельної ділянки з кадастровим номером :00:006:0953 і розташованого на ній гаража по АДРЕСА_3 - скасувати.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанціїпротягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 12 червня 2025 року.

Суддя: