Справа № 463/1624/25
Провадження № 2/463/1066/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Юрія БІЛОУСА,

за участю секретаря с/з Оксани КОЗАК,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Прімєрової Наталії Григорівни в інтересах ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

за участі:

представника позивача адвоката Наталі ПРІМЄРОВОЇ

представника відповідача Галини НЕГРІ

в с т а н о в и в :

І.ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог:

19.02.2025 позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Прімєрову Наталію Григорівну звернувся до суду з позовом, який скерована на адресу суду засобами поштового зв`язку 17.02.2025 року, до відповідача Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.1-4).

Згідно прохальної частини поданої позовної заяви просить суд: стягнути з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 148 458 грн. 37 коп. (сто сорок вісім тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень 37 копійок), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. 00 коп., а також судовий збір в розмірі 1484,60 грн.

Згідно матеріалів позовної заяви заявлені позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 (надалі - позивач), 1954 р.н., з 10 січня 1994 року по 20 травня 2024 року працював у Львівському міському комунальному підприємстві „Львівтеплоенерго".

10 січня 1994 року позивач був прийнятий на роботу в цех по ремонту обладнання котелень слюсарем по ремонту обладнання котелень по п?ятому розряду згідно наказу N? 4-к від 06.01.1994р.

08 липня 1996 року був переведений старшим майстром згідно наказу N? 109-к від

08.07.1996р.

02 серпня 2004 року був переведений в спеціалізований ремонтний тепломеханічного обладнання старшим майстром з попередніми умовами оплати праці згідно наказу N? 284-к від 02.08.2004р.

01 вересня 2005 року був переведений в цех централізованого ремонту зі збереженням посад та умов праці згідно наказу N? 256-к від 01.09.2005р.

01 серпня 2007 року був переведений в спеціалізований ремонтно-будівельний цех на цю ж посаду наказу N? 257-к від 01.08.2007р.

01 березня 2012 року був переміщений в дільницю з ремонту тепломеханічного устаткування цього ж цеху згідно наказу N? 90-к від 01.03.2012р.

20 травня 2024 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу N? 34-к від 20.05.2024р.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі №462/6620/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати було стягнуто з відповідача на мою користь 32 652,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.11.2012 р. по 30.09.2015 р. та 76 480,80 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати, а всього - 109 132,80 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

31 січня 2025 року позивачу було фактично виплачено відповідачем вищевказану недораховану заробітну плату в сумі 32 652,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати в сумі 76 480,80 грн., а всього - 109 132,80 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

На думку позивача, вищевказаним судовим рішенням встановлено порушення відповідачем трудового права позивача, зокрема, невиплати заробітної плати станом на день звільнення - 20 травня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення

середньої заробітної працівника у випадках, передбачених

законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року

№13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N? 100 від 08.02.1995 року.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців за період з 21 травня 2024 року по 20 листопада 2024 року в розмірі 148 458,37 грн. позивачем проведено відповідно до даного Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов?язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до розрахункових листків заробітна плата позивача за грудень 2023р. та січень 2024р. становила 35 131,36 грн. (19 007,62 грн. + 16 123,74 грн.).

Позивачем було відпрацьовано за грудень 2023р. та січень 2024р. - 31 робочих днів (17 роб. день + 14 роб. днів), отже, середньоденна заробітна плата складає 1133,27 грн. (35 131,36 грн.

: 31 роб.днів).

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 1133,27 грн. (середньоденної заробітної плати) на кількість робочих днів, за весь час затримки.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 20.05.2024р. заробітна плата не була виплачена позивачу в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов?язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, починаючи з 21.05.2024р. по 20.11.2024р.

Разом кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з

21.05.2024р., по 20.11.2024р. становить 131 робочий день.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 становить: 1133,27 грн. (середньоденна заробітна плата) х 131 (кількість робочих днів) = 148 458,37 грн. (сто сорок вісім тисяч чотириста п?ятдесят вісім гривень 37 коп.).

Враховуючи вищенаведені обставини, а також з метою захисту порушених трудових прав позивача, зокрема конституційно закріпленого права на працю та гідну її оплату, позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задовольнити.

Крім того, 21.03.2025 року від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив (а.с.122-130), згідно якої представник позивача спростовуючи викладені стороною відповідача у відзиві на позов обставини, зазначила про наступне.

Відповідач зазначив, що позивачем ніби то був пропущений строк для звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо даного аргументу відповідача слід зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 роз`яснив наступне: для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

20 травня 2024 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України на підставі наказу № 34-к від 20.05.2024р.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі №462/6620/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати було стягнуто з відповідача на користь позивача 32 652,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.11.2012р. по 30.09.2015р. та 76 480,80 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього 109 132,80 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

31 січня 2025 року позивачу було фактично виплачено відповідачем вищевказану недораховану заробітну плату в сумі 32 652,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 76 480,80 грн., а всього 109 132,80 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

17 лютого 2025 року позивач подав у Личаківський районний суд м. Львова області позовну заяву про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців в сумі 148 458,37 грн., яка розглядається в даному провадженні.

А тому з урахуванням вказаних вище обставин, позивач переконаний, що перебіг тримісячного строку для звернення позивача до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні розпочався 01 лютого 2025 року, з наступного дня, коли відповідач провів із позивачем повний та фактичний розрахунок, і не був пропущений позивачем.

Разом з цим, слід зазначити, що 18 листопада 2015 року набрало законної сили рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 лютого 2015 року по цивільній справі № 462/7060/14-ц за позовом Первинної профспілкової організації ТЕЦ Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (третя особа: Первинна профспілкова організація Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго») про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання провести виплату заробітної плати працівникам, яким було встановлено факт порушення ЛМКП «Львівтеплоенерго» умов галузевих угод, регіональної та територіальної угод, колективного договору в частині заниження розміру мінімальної заробітної плати при розрахунку тарифної ставки робітника 1 розряду, що призвело до недонарахування та не виплати належного розміру заробітної плати усім працівникам ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період з 01.01.2010р. по 30.09.2015р. Даним рішенням суду було відмовлено Первинній профспілковій організації ТЕЦ Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» в задоволенні позову з тих мотивів, що «як убачається зі змісту позову позивач, звертаючись до суду з позовною вимогою про перерахування заробітної плати та виплату такої працівникам ТЕЦ-1 ЛМКП «Львівтеплоенерго», просить вирішити питання щодо стягнення заробітної плати в користь не конкретної особи, а в користь невизначеної кількості працівників зазначеного підприємства.

За таких обставин, беручи до уваги, що питання стягнення заробітної плати не є колективним трудовим спором, а належить до категорії індивідуальних спорів, а відтак вимоги про оплату праці групі працівників не можуть бути вирішенні в одному провадженні, а питання щодо роз`єднання вимог суд позбавлений можливості вирішити, оскільки позовна вимога носить неконкретизований узагальнюючий характер, а також те, що позивачем не обґрунтовано на користь яких працівників ЛМКП «Львівтеплоенерго» повинен бути здійснений перерахунок та кому конкретно повинна бути виплачена заробітна плата, суд приходить до висновку що у задоволенні вимоги про зобов`язання провести виплату заробітної плати працівникам слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Разом з тим, це не позбавляє можливості кожного конкретного працівника ТЕЦ-1 ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернутися до суду зі самостійним позовом з аналогічними позовними вимогами про стягнення заробітної плати».

Відповідач з 18.11.2015 року по дату звільнення позивача з роботи та до моменту звернення позивача з позовом про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати добровільно не вжив заходів для того, щоб виплатити позивачу належні суми. Якщо б відповідач добровільно виплатив позивачу усі належні суми, то це б мінімізувало його витрати на сплату компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати позивачу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та судові витрати, пов`язані із судовим розглядом позову позивача.

Крім того, стверджуючи про обгрунтованість заявлених позовних вимог, а також наголошуючи на тому, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, позивач у поданій відповіді на відзив покликався на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 18.08.2022р. у справі № 560/7496/20, постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14- 47цс21), у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, а також у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, де зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Закон України № 2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Конституційний Суд України у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 роз`яснив наступне: для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідач фактично розрахувався із позивачем 31 січня 2025 року. Даний позов був пред`явлений позивачем до суду 17 лютого 2025 року. На час пред`явлення даного позову позивачем до суду діє нова редакція статті 117 КЗпП України (з 19 липня 2022 року), яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. Позивачем було пред`явлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за 6 місяців відповідно до приписів чинної статті 117 КЗпП України. Відтак, при вирішенні даної справи належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Короткий зміст та узагальнені доводи і позиції учасників справи:

Представник позивача - адвокат Прімєрова Н.Г. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, передбачених в позові та відповіді на відзив, та просила такі задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Негрі Г.Ю., в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечила в повному обсязі з підстав їх необґрунтованості та безпідставності. Просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов (а.с.52-61).

Згідно наявної в матеріалах справи письмової заяви (відзив на позов) представник відповідача обґрунтовує мотивованість та підставність заперечень щодо заявлених позивачем позовних вимог наступним чином.

Вимога про стягнення 148458,37 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку ЛМКП «Львівгеплоенерго» є необгрунтованою

виходячи з наступного.

1.Позивачем пропущено строк на звернення до суду з позовною вимогою про

середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення

свого права.

2. За спірний період заробітна плата Позивача становила 172 738,81 грн. (згідно розрахункових листків, що долучаються Відповідачем).

Спори у згаданих вище справах виникли внаслідок того, що у формулу розрахунку заробітної плати було закладено нижчий розмір мінімальної заробітної плати, ніж було передбачено Законами України «Про державний бюджет України».

Таким чином, сума невчасно виплачених коштів за період з 01.11.2012 року по

30.09.2015 року - 32 652 грн., що становить 18,9 % від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати.

Тобто невиплачено було 18,9 % від виплачених 172 738.81 грн. а також додатково

сплачено 76 480,8 грн, компенсації втрати частини заробітку.

Позивач просить Суд стягнути розмір середнього заробітку, котрий майже в 4.5 рази перевищує суму недоплати, що є несправедливим та неспівмірним, на думку

представника відповідача.

Крім того, при вирішенні справи представник відповідача просив врахувати застосовний у даній категорії спорів принцип співмірності, а також висновки Великої палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі

N?761/9584/15-ц.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N? 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», передбачає, що справляння і сплата податку із заробітної плати є відповідно обов?язком роботодавця та працівника, а суд визначає таку суму без утримання цього податку та інших обов?язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Покликавшись на відповідні положення Податкового кодексу України, представник відповідача у поданому відзиві на позов зазначив про те, що у платника податків існує обов?язок сплатити відповідні податки і збори з отриманої за рішенням суду заробітної плати, компенсації частини втрати доходів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування витрат на правову допомогу.

У зв`язку із вищевикладеними обставинами представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.

Рух справи в суді :

На підставі протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 19.02.2025 року справу передано для розгляду в провадження судді Білоуса Ю.Б.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 25.02.2025 року відкрито провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Позиція Суду:

Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265 ЦПК України, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Встановлені судом обставини:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (надалі - позивач), 1954 р.н., з 10 січня 1994 року по 20 травня 2024 року працював у Львівському міському комунальному підприємстві „Львівтеплоенерго".

10 січня 1994 року позивач був прийнятий на роботу в цех по ремонту обладнання котелень слюсарем по ремонту обладнання котелень по п?ятому розряду згідно наказу N? 4-к від 06.01.1994р.

08 липня 1996 року був переведений старшим майстром згідно наказу N? 109-к від

08.07.1996р.

02 серпня 2004 року був переведений в спеціалізований ремонтний тепломеханічного обладнання старшим майстром з попередніми умовами оплати праці згідно наказу N? 284-к від 02.08.2004р.

01 вересня 2005 року був переведений в цех централізованого ремонту зі збереженням посад та умов праці згідно наказу N? 256-к від 01.09.2005р.

01 серпня 2007 року був переведений в спеціалізований ремонтно-будівельний цех на цю ж посаду наказу N? 257-к від 01.08.2007р.

01 березня 2012 року був переміщений в дільницю з ремонту тепломеханічного устаткування цього ж цеху згідно наказу N? 90-к від 01.03.2012р.

20 травня 2024 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу N? 34-к від 20.05.2024р.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі №462/6620/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати було стягнуто з відповідача на мою користь 32 652,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.11.2012 р. по 30.09.2015 р. та 76 480,80 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати, а всього - 109 132,80 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

31 січня 2025 року позивачу було фактично виплачено відповідачем вищевказану недораховану заробітну плату в сумі 32 652,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати в сумі 76 480,80 грн., а всього - 109 132,80 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права:

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи

чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної

в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ОСОБА_1 , зазначив про те, що в порушення вимог ст.116 КЗпП України в день його звільнення 20 травня 2024 року відповідачем не було проведено із ним повного розрахунку, що також підтверджується і рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі N? 462/6620/24. На виконання вимог вказаного судового рішення повний розрахунок роботодавцем проведено лише 31 січня 2025 року. А тому керуючись положеннями ст.117 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин звільнення позивача) позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду із вимогою про стягнення грошових коштів в розмірі 148 458,37 грн., що є його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який розраховано за весь час затримки розрахунку, але не більше ніж за останні 6 місяців після звільнення - починаючи з 21.05.2024р. по 20.11.2024р.

Таким чином, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень ст.47 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до положень ст.116 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У випадку невиконання вимог ст.47,116 КЗпП України в частині затримки розрахунку при звільненні наступає відповідальність передбачена ст.117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як зазначено вище, 20 травня 2024 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі наказу N? 34-к від 20.05.2024р.

Однак, повний розрахунок з таким в день звільнення проведено не було. Вказана обставина стверджується долученою позивачем до матеріалів справи копією рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі N? 462/6620/24.

Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі N? 462/6620/24 за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати було стягнуто з відповідача на мою користь 32 652,00 грн. недорахованої заробітної плати за період з 01.11.2012 р. по 30.09.2015 р. та 76 480,80 грн. компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати, а всього - 109 132,80 грн., а також витрати на правову допомогу в сумі 5 000,00 грн.

Як вбачається з мотивувальної частини вказаного судового рішення підставою для ухвалення такого були висновки суду про те, що на момент звільнення позивача з роботи відповідач не надавав йому розрахунку сум, які нараховані та виплачені йому при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна і додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), а також відповідно не провів повного розрахунку при звільнення, а саме не виплатив - недораховану заробітну плату за період з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року у сумі 32 652 грн. 00 коп. У зв`язку із встановленням зазначених порушень суд стягнув з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 також компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв`язку із порушенням строків її виплати у сумі 76 480 грн. 80 коп.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі №462/6620/24 констатовано факт порушення Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» вимог ст.116 КЗпП України щодо строків розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».

Як зазначає позивач 31 січня 2025 року йому було фактично виплачено відповідачем вищевказану по рішенню Залізничного районного суду м. Львова від 11 листопада 2024 року по справі №462/6620/24 недораховану заробітну плату в сумі 32 652,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати в сумі 76 480,80 грн., а всього - 109 132,80 грн. (з утриманням із цих сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору).

Так, відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом № 2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Повертаючись до справи, що розглядається, Суд зазначає, що спірний період тривав з 21 травня 2024 року (наступний день за датою звільнення ОСОБА_1 ) по 31 січня 2025 року. Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник після 19 липня 2022 року.

Незважаючи на визначення приписами статті 117 КЗпП України невиплачених працівнику сум як оспорюваних та неоспорюваних, ця обставина не впливає на дату виникнення спірних правовідносин, оскільки вони прямо пов`язані з обов`язком роботодавця розрахуватися з працівником в строк, встановлений приписами статті 116 КЗпП України, яким переважно є день звільнення.

Отже, датою виникнення правовідносин, урегульованих статтею 117 КЗпП України у цій справі, є 20 травня 2024 року - дата звільнення позивача та дата розрахунку з ним. Що і відповідає позиції КАС ВС, висловленій в постанові від 01 травня 2024 року, справа №140/16184/23, адміністративне провадження № К/990/89/24.

За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України в редакції на момент їхнього виникнення, тобто після набрання чинності закону Законом № 2352-ІХ.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення

середньої заробітної працівника у випадках, передбачених

законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року

N?13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N? 100 від 08.02.1995 року.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за 6 місяців за період з 21 травня 2024 року по 20 листопада 2024 року в розмірі 148 458,37 грн. позивачем проведено відповідно до даного Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за N? 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов?язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до розрахункових листків заробітна плата позивача за грудень 2023р. та січень 2024р. становила 35 131,36 грн. (19 007,62 грн. + 16 123,74 грн.).

Позивачем було відпрацьовано за грудень 2023р. та січень 2024р. - 31 робочих днів (17 роб. день + 14 роб. днів), отже, середньоденна заробітна плата складає 1133,27 грн. (35 131,36 грн.

: 31 роб.днів).

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичного розрахунку, обчислюється шляхом множення 1133,27 грн. (середньоденної заробітної плати) на кількість робочих днів, за весь час затримки.

Враховуючи, що з дня звільнення з роботи, а саме з 20.05.2024р. заробітна плата не була виплачена позивачу в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України відповідач зобов?язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто, починаючи з 21.05.2024р. по 20.11.2024р.

Разом кількість робочих днів, за весь час затримки розрахунку, тобто починаючи з

21.05.2024р., по 20.11.2024р. становить 131 робочий день.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 становить: 1133,27 грн. (середньоденна заробітна плата) х 131 (кількість робочих днів) = 148 458,37 грн. (сто сорок вісім тисяч чотириста п?ятдесят вісім гривень 37 коп.).

Суд надає віри представленому стороною позивача розрахунку середнього заробітку за час затримки у розрахунку, оскільки такий проведено у відповідності до вимог чинного законодавства, крім того, такий стороною відповідача не спростовано, та сторона відповідача свого розрахунку суду не представила.

А відтак з урахуванням наведеного суд приходить про висновку про обґрунтованість заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у заявленому в позовній заяві розмірі.

Стягаючи на користь позивача відповідну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд не вирішує питання про належні до сплати податки (обов`язкові платежі), оскільки, по-перше, у відповідності до сформованої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року, Справа № 755/12623/19, Провадження № 14-47цс21, позиції, середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

По-друге, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 20 березня 2025 року, справа № 990/317/23, провадження № 11-299заі24, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що при вирішенні спору із стягнення винагороди за працю (заробітної плати) суд виходить із встановлених у справі обставин щодо розміру винагороди (заробітної плати), на отримання якої працівник має право відповідно до закону та/або умов трудового договору (контракту). Роботодавець із нарахованої працівнику винагороди (заробітної плати), в тому числі стягнутої за рішенням суду, як податковий агент в силу підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України зобов`язаний утримати й перерахувати до відповідного бюджету встановлену законом суму податку (обов`язкового платежу). Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податку (обов`язкового платежу) із належної працівникові відповідно до умов трудового договору (закону) винагороди (заробітної плати) знаходяться у площині податкових, а не трудових відносин, а тому суд при вирішенні спору про стягнення винагороди (заробітної плати) не вирішує питання про належні до сплати податки (обов`язкові платежі).

Щодо строку звернення до суду за вирішенням трудового спору:

Відповідно до положень ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції на час ухвалення рішення), працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У відповідності до позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18, перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Наслідки пропуску строку звернення до суду у вигляді відмови в задоволенні позову застосовуються судом лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але такі строки пропущено та підстав для їх поновлення не встановлено. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості (постанова КЦС ВС від 06 липня 2022 року, справа № 148/201/21, провадження № 61-16063 св 21).

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

У даному випадку слід застосовувати висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з яким оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, не виплата позивачу грошового забезпечення у належному розмірі, зумовлює нездійснення повного розрахунку при звільненні, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2023 року у справі № 540/1218/21, яка стосувалась вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку, вказав, що враховуючи, що вихідну допомогу особі мали виплатити при звільненні (з органів прокуратури), однак цього зроблено не було (у зв`язку з чим і виник спір), то задовольняючи позовні вимоги про стягнення/нарахування цієї допомоги, одночасно є підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення/нарахування вихідної допомоги.

Крім того, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

До того ж, у постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 Верховний Суд виснував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, своєю чергою, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З урахуванням вищенаведеної сформованої Верховним Судом судової практики щодо застосування положень ст. 117 КЗпП України, суд приходить до висновку про те, що відповідальність роботодавця за ст. 117 КЗпП України триває з моменту непроведення фактичного розрахунку (як правило день звільнення) і до проведення повного фактичного розрахунку, тобто є триваючи правопорушення, однак згідно внесених до ст. 117 КЗпП України законодавчих змін, які набрали чинності 19.07.2022 року, законодавець обмежив можливість стягнення з роботодавця відповідних коштів лише за певний період, який не може перевищувати 6 місяців, що при цьому не скорочує самого фактичного періоду затримки у розрахунку, який може перевищувати 6-місячний строк.

А тому, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки, як зазначено вище повний розрахунок із позивачем проведено 31.01.2025 року, що жодна із сторін не оспорює, а з позовом позивач звернувся 17.02.2025 року (здав конверт на пошту), то суд приходить до висновку, що позивачем дотримано 3-місячний строк на звернення до суду із вимогою про вирішення трудового спору.

Щодо розподілу судових витрат:

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Щодо судового збору:

За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як позивач при зверненні до суду сплатив за заявлену вимогу судовий збір в розмірі 1484,60 грн., то зважаючи на те, що заявлена позивачем вимога підлягає до задоволення в повному обсязі, а відтак з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення документально підтверджений та сплачений судовий збір в розмірі 1484,60 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу:

Згідно положень ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, суд приймає до уваги позицію викладену у додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року загалом, та зокрема щодо обов`язку доведення неспівмірності витрат, який покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Крім цього, щодо принципу змагальності, який знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) від 27.06.2018 року, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 753/15687/15-ц від 14.11.2018 року, № 753/15683/15 від 26.09.2018 року, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду № 910/3929/18 від 18.06.2019 року.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача 5 000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено:

- витяг з договору про надання правничої (правової) допомоги, договір про надання правничої (правової) допомоги від 16.07.2024 року, укладеного між адвокатом Прімєровою Н. Г. та ОСОБА_1 (а.с. 33);

- копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 000279 від 15.10.2015 року (а.с. 32);

- копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1346592 від 12.02.2025 року (а.с. 31);

- копію додаткової угоди № 2 до договору, згідно п.1 якої відповідно до п. 2.3.1 Договору сторони погодили вартість роботи адвоката у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 34);

- акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги, із зазначенням найменування робіт та наданих послуг на загальну суму 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 35);

- розрахунок суми судових витрат (на професійну правничу допомогу) у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 38);

- квитанцію до платіжної інструкції на переказ готівки № 33 від 13.02.2025 року про оплату за надану правову (правничу) допомогу ОСОБА_1 у сумі 5 000 грн. 00 коп. (а.с. 36).

Суд приймає до уваги, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Суд враховує, що втручання у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому у положеннях ст. 627 ЦК України, принципу «pacta sunt servanda» та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у ст. 43 Конституції України (відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/15191/19 від 01.10.2020 року).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі №910/8342/21).

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Окремо суд приймає правову позицію Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказану у додатковій постанові від 03.10.2024 року у справі № 357/8695/23, згідно якої для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

Отже при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд приймає до уваги, що відповідач у справі, за умови наявності зі спірного питання сталої судової практики самостійно дій щодо досудового/позасудового врегулювання спору не вчинив.

Враховуючи зазначене, результат розгляду справи в суді (задоволення позову), оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених судових витрат, предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також врахувавши поведінку сторони під час розгляду справи, суд вважає що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню у визначеному ним розмірі - у сумі 5 000 грн. 00 коп., що у даній справі відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

А тому заявлена сума витрат на правову допомогу підлягає стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 10,12,13,76-80,259,263,264,273,354,355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 148 458 грн. 37 коп. (сто сорок вісім тисяч чотириста п`ятдесят вісім гривень тридцять сім копійок).

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства „Львівтеплоенерго" на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. 00 коп. (п`ять тисяч гривень нуль копійок), а також судовий збір в розмірі 1484,60 грн. (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири гривні шістдесят копійок).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство „Львівтеплоенерго", , місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, 1.

Повний текст судового рішення складено та підписано 13.06.2025 року.

Суддя Юрій БІЛОУС