Провадження № 2/752/691/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Зінченка Д.В.

представників відповідачів- ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач у серпні 2023 року звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним договір позики від 05 січня 2021 року, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_4 .

Посилається в позові на те, що 05 січня 2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єрмакович В.В.

Відповідно до п.1 договору відповідач передав, а він прйиянв у власніть грошові кошти в розмірі 75 000, 00 доларів США, які були передані до укладення та посвідчення договору.

Відповідно до п.7 договору з метою забезпечення його виконання він зобов`язався до 04 вересня 2021 року укласти з відповідачем, як позикодавцем, нотаріально посвідчений договір застави, предметом якого є частина частки учасника в статутному капіталі ТОВ» Електроенерджі», а саме 7,5 %, що буде належати йому, як позичальнику, як учаснику даного товариства на праві приватної власності в майбутньому з заставною вартістю за погодженням сторін у 75 000, 00 доларів США.

Вважає, що договір укладений з порушенням вимог закону, викладені в ньому відомості не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, між ним та відповідачем ОСОБА_5 , який представлявся як основний бенефіціарний власник групи компаній під брендом «AVANTAGE 7», було досягнуто згоди про участь у спільних інвестиційних проектах, для чого він та члени його сім`ї передавали на користь його представників частину часток у належних їм компаніях з метою збільшення частки ОСОБА_4 , як представника відповідача ОСОБА_5 , в ТОВ`Електроенерджі» через звернення стягнення на предмет застави, як визначено в п.7 договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , яка на момент відкриття спадщини володіла часткою в статному капіталі ТОВ`Електроенерджі» в розмірі 10 000, 00 грн. і яку він мав прийняти разом з іншими спадкоємцями і яка була б передана відповідачу ОСОБА_4 відповідно до пункту 7 договору.

Між ним та відповідачем ОСОБА_5 існувала домовленість про те, що він повинен був здійснити інвестиції у спільні бізнес-проекти в розмірі 3 600 000, 00 долари США, які включають у себе і 75 000, 00 доларів США за договором позики.

Вказаний договір не був виконаний з ряду причин.

Так, відповідач ОСОБА_5 не виконав домовленості щодо здійснення необхідних інвестицій у обумовлені бізнес-проекти, ОСОБА_4 не передавав за спірним договором обумовлену суму 75 000, 00 доларів США, факт передачі коштів відсутній, оскільки відсутня розписка про передачу коштів та належних платіжних документів про їх перерахування з рахунку відповідача ОСОБА_4 на його рахунок.

Крім того, договір, який укладається під фінансування передачі корпоративних прав носить характер фінансової операції і може укладатися лише фінансовою компанією.

Тобто, відповідач ОСОБА_4 неодноразово виступає в інтересах відповідача ОСОБА_5 та за рахунок його фінансування заходить у коло учасників компаній, пов`язаних з ним та його родичами чи партнерами.

ОСОБА_4 не має достітніх коштів, щоб виконати спірний договір та профінансувати за ним 75 000, 00 доларів США, а фінансування в іноземній валюті та отримання корпоративних прав у заставу також містить ознаки фінансової послуги, а статусу надавача фінансових послуг відповідач не має.

При укладенні договору у відповідача ОСОБА_4 була відсутня ліцензія НБУ, необхідність якої визначена ст.9 Закону України «Про валюту та валютні операції».

З урахуванням цього вважає укладений договір позики фіктивним, без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а тому відповідно до ст.234 ЦК України просить визнати його недійсним.

Позов був зареєстрований судом 21 серпня 2023 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 28 серпня 2023 року в справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.187 ЦПК України відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позов.

19 жовтня 2023 року представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що приведені в позові обстаивни не існували та не існують, а сам позов вважає штучно створеним.

Це підтверджується і тим, що позивач є відповідачем у справі №752/1610422 про стягнення з нього боргу в сумі 75 000, 00 доларів США, не звернувся до суду з зустрічним позовом, а звернувся з даним, штучним позовом, та залученням ще одного відповідача ОСОБА_5 , до якого будь-яких вимог не пред`являє.

Крім того, Закон України « Про фінансові послуги та фінансові компанії», на який посилається позивач, не стосується правовідносин сторін за договором позики.

Договір позики між сторонами був укладений 05 січня 2021 року, а Закон України» « Про фінансові послуги та фінансовы компанії», на який посилається позивач, набрав чинності лише 14 грудня 2021 року.

Зазначає також, що позика не є ні фінансовою операцією, ні валютною операцією в розумінні вимог закону, оскільки заканом дозволено укладати договори позикив іноземній валюті.

Укладення і виконання зобов`язань за договором позики в іноземній валюті не суперечить законодавству України.

Вважає також, що позивач навмисно підміняє поняття «кредит» та «позика»,боргові відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 регулюються нормами ЦК УТкраїни, а не Законом України « Про фінансові послуги».

Зазначив також, що позивачем не надано будь-яких доказів приведеним у позові твердженням.

У свою чергу, отримання ним коштів у борг підтверджується Договором позики, підписаним позивачем.

Просить у позові відмовити.

10 листопада 2023 року представник позивача подав заперечення на відзив, в яких приведені твердження, зазначені в позові.

Недійсність договору підтверджує відсутністю розписки про передачу коштів та платіжних документів про перерахування коштів з рахунку відповідача ОСОБА_4 на рахунок позивача.

Звернув також увагу на те, що позивач фактично з членами своєї сім`ї за незначні кошти (фактичнго безкоштовно) передали на користь відповідачів частину часток в належних йому або членам його сім`ї компаніях: ТОВ`Електроенерджі», ТОВ`Електромобілі», ТОВ`Інвест Електро» та фактичний контроль над сімейним бізнесом через призначення відповідача ОСОБА_4 директором цих компаній

Відповідачі не приймали участі в створенні цього бізнесу.

За замовленням позивача ТОВ`Оціночна компанія Вік Стейт» проведена оцінка корпоративних парв ТОВ`Електроенерджі» та ТОВ`Електромобілі» в розмірі 100% статуного капіталу станом на 02 грудня 2022 року, відповідно до якої вартість корпоративних прав у них становить 37 000 400, 00 грн у кожній.

Як підтверджується договорами купівлі-продажу часток у статутному капіталі ТОВ`Електроенерджі» та ТОВ`Електромобілі» від 13 листопада 2019 року та ТОВ`Інвест Електро», частки в статутному кпатіалі були продані: 15% статутного капіталу ТОВ`Електроенерджі» за 6 000. 00 грн при реальній вартості 500 000, 00 грн, 10% частки в статутному капіталі у ТОВ`Електромобілі» за 4 000, 00 грн при реальній вартості близько 350 000. 00 грн, 15 % часток в статутному капіталі ТОВ`Інвест Електро» за 6 000. 00 грн при реальній вартості близько 500 000, 00 грн.

Всі зазначеним товариствам належать АЗС, тому їх вартість набагато більша, ніж номінальний статутний капітал.

Тобто, договір позики від 05 січня 2021 року фактично приховував частину іншої угоди, яка відбувалась між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 .

Крім того, відповідно до п.7 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року №148, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000, 00 грн включно.

Платежі на суму, яка перевищує 50 000, 00 грн, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.

При укладенні договору ця вимога виконана не була.

Вважає також. що договір під фінансування передачі корпоративних прав носить характер фінансової операції, і може укладатися лище фінансовою компанією.

Відповідач ОСОБА_4 неодноразово виступав особою, яка фактично в інтересах відповідача ОСОБА_5 та за рахунок його фінансування заходить у коло учасників компаній, пов`язаних з. позивачем та його родичами та партнерами.

Тобто, його діяльність має ознаки фінансової послуги, однак він не має статусу надавача таких послуг, а тому не мав права надавати їх.

10 червня 2024 року представник відповідача ОСОБА_4 подав пояснення на заперечення на відзив.

Посилається на те, що приведені обґрунтування в запереченнях не стосуються предмету спору.

Більше того, позивач не є та не був учасником ТОВ`Електроенерджі».

Надані висновки про оцінку, надані позивачем, спростовуються отриманими на них рецензіями.

Представники відповідача ОСОБА_4. в судовому засіданні проти позову заперечували з приведених у відзиві та додаткових поясненнях підстав.

Позивач та його представник після закриття підготовчого засідання у судові засідання неодноразово не з`являлися, про час розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивача неодноразово подавав до суду клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин.

Позивач про причини неявки суд не повідомляв.

Відповідач ОСОБА_5 в судоі засідання також не з`являвся, отримуючи СМС-повідомлення про час розгляду справи.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності позивача та його представника, а також відповідача ОСОБА_5 .

Заслухавши пояснення представників відповідача ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 05 січня 2021 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єрмакович В.В.

Відповідно до пунктів 1, 4 договору позивач отримав від відповідача у борг 75 000, 00 доларів США.

Позика мала бути повернута позивачем готівкою до 04 жовтня 2021 року.

Пунктом 2 договору позивач підтвердив отримання гршових коштів до нотаріального посвідчення договору та відсутності будь-яких претензій з цього приводу до позикодавця.

Пунктом 7 договору сторони дійшли згоди, що з метою забезпечення його виконання позивач зобов`язався до 04 вересня 2021 року укласти з відповідачем, як позикодавцем, нотаріально посвідчений договір застави, предметом якого є частина частки учасника в статутному капіталі ТОВ» Електроенерджі», а саме 7,5 %, що буде належати позивачу, як позичальнику, як учаснику даного товариства на праві приватної власності в майбутньому з заставною вартістю за погодженням сторін у 75 000, 00 доларів США.

( а.с. 12 - 13 )

Зі змісту даного пункту договору випливає, що на момент укладення договору позики позивач не був учасником ТОВ`Електроенерджі».

З матеріалів справи встановлено, що договір застави сторонами укладений не був.

Встановлено також, що в провадженні Голосіївського районного суду м.Києва знаходиться справа № 752/16104/22 за позовом ОСОБА_4 до позивача про стягнення боргу за умовами Договору позики від 05 січня 2021 року.

Питання про визнання його недійсним ініційоване позивачем після звернення відповідача до суду про стягнення боргу.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до висновків Верховного суду, викладених у постановах Великої Палати від 27 листопада 2018 року в справі № 905/1227/17, від 02 жовтня 2019 року в справі № 587/2331/16-ц, від 22 жовтня 2019 року в справі № 911/2129/17, від 19 листопада 2019 рку в справі № 918/204/18), у спорі про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, та свідчить, про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом встановлено та не заперечується позивачем, умови договору позики ним не виконані, борг не повернуто.

Відповідач ОСОБА_4 , як позичальник, скористався своїм правом, звернувшись у листопаді 2022 року до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом про стягнення з позивача боргу за договором позики.

Як вбачається з Автоматизованої системи документообігу суду «Д-3», рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 15 травня 2025 року цей позов судом був задоволений.

Встановлено також, що при укладенні Договору позики його упнктом 9 сторони підтвердили, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору, внаслідок укладення договору не будуть порушені права та інтереси інших осіб, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним та відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені в ньому.

( а.с. 12 - 13 )

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року в спарві № 759/24061/19 презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Позивач та його представник, не з`являючись до суду протягом тривалого часу, будь-яких доказів фіктивності укладеного Договору позики не надали, обмежившись лише подачею до суду пояснень різного змісту, а також аналізу законодавства, яке не регулює спірні правовідносини.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З укладеного між сторонами договору вбачається, що при його укладенні сторонами були досягнуті істотні умови договору, визначені в ч.2 ст.638 ЦК України, в тому числі ціна договору та строк його дії.

Договір підписаний позивачем, як позичальником.

Таким чином, уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, позивач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача про фіктивність укладеного Договору позики.

Крім того, звертаючись до суду та залучаючи до участі в справі як відповідача ОСОБА_5 , будь-яких вимог до нього позивач не пред`являє.

Крім того, не зазначає, якими саме діями вказаного відповівдача порушені його права при укладенні Договору позики, стороною та учасником якого він не був.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З точки зору частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, ящо права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду, в тому числі викладеній у постановах від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 та від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

З урахуванням цього, суд приходить до висновку про відсутність порушень прав позивача з боку відповідача ОСОБА_5 при укладенні договору позики, а тому в позові до нього має бути відмовлено з цих підстав.

Щодо решти вимог позивача в обґрунтування фіктичності Договору позики, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З розписки позивача про отримання грошових коштів вбачається, що ним було отримано в борг кошти в грошовій одині долара США.

За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Зі змісту Договору позики, укладеного між сторонами, вбачається, предметом договору позики були долари США і зобов`язання з повернення коштів позивачем мало бути виконане також у доларах США.

Таким чином, грошова одиниця за Договором позики не є підставою для висновку про його недійсність.

Крім того, суд також враховує, що норми Закону України « Про фінансові послуги та фінансові компанії» не регулюють правовідносини сторін, предметом яких є боргові зобов`язання позивача за договором позики.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З урахуванням приведеного та викладеного вище, і решта приведених у позові обґрунтувань суд до уваги не приймає.

Керуючись ст.ст.15,16, 202, 203, 204, 215, 234, 524, 525, 533, 626, 627,638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 76 - 82, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 16 червня 2025 року.

Суддя К.В.Машкевич