К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Київ

справа № 369/6573/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/11567/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2025 року, про передачу справи за підсудністю, постановлену під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів та стягнути з ОСОБА_2 на її користь, аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, передано на розгляд за підсудністю до Звенигородського районного суду Черкаської області, оскільки дана справа не підсудна Києво-Святошинському районного суду Київської області.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу обгрунтовувала тим, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначала, що відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. У матеріалах справи наявні докази, які у повній мірі підтверджують факт проживання позивача за адресою, яка територіально відноситься до юрисдикції Києво-Святошинського районного суду Київської області. Позивач використала надане їй процесуальне право обирати суд, до якого вона має намір подати позов та звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 ЦПК України за місцем свого перебування.

З огляду на наведене, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про передачу справи за підсудністю до Звенигородського районного суду Київської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд до іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини, обравши альтернативну підсудність даної справи, визначену ч. 1 ст. 28 ЦПК України, з урахуванням адреси її фактичного проживання, на підтвердження чого надала договір оренди житлового приміщення від 03 лютого 2025 року.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначила адресу реєстрації свого місця проживання: АДРЕСА_1 та місце фактичного проживання: АДРЕСА_2 .

Згідно отриманої судом у порядку частини восьмої статті 187 ЦПК України відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 16 квітня 2025 року № 1299017 позивач ОСОБА_1 з 06 вересня 2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підсудність цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції, визначається статтями 26-30 ЦПК України.

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача (альтернативна підсудність), зокрема, частина перша статті 28 ЦПК України, на яку посилався позивач, передбачає, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Таким чином, позови про стягнення аліментів можуть бути подані, як за зареєстрованим місцем проживання (перебування) відповідача, так і за зареєстрованим місцем проживання (перебування) позивача за вибором останнього.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачу, а суд не вправі обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді, якщо такий вибір не суперечить вимогам процесуального законодавства.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З метою забезпечення реалізації цього права та відповідно до названої норми Конституції України 11 грудня 2003 року прийнято Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

За визначенням статті 3 цього Закону місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів.

Згідно із пунктами 3, 4 зазначеного Порядку № 265 декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Документом, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час його формування, є витяг із реєстру територіальної громади, який видається органом реєстрації або центром надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника (далі - суб`єкт звернення). Суб`єкт звернення для отримання витягу може також звернутися через Єдиний державний веб-портал електронних послуг після проходження ним електронної ідентифікації та автентифікації. Витяги з реєстру територіальної громади, отримані в електронній або паперовій формі, мають однакову юридичну силу (пункти 36, 45, 46 Порядку).

З урахуванням наведеного, посилання позивача в апеляційної скарги на те, що вона на момент звернення до суду фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не свідчать, що місце проживання або перебування позивача задекларовано/зареєстровано у встановленому законом порядку саме за цією адресою.

Суд першої інстанції у зв`язку з відсутністю належних доказів проживання (перебування) позивача за зазначеною ним адресою у розумінні норм Закону № 1382-IV та Порядку № 265 дійшов обґрунтованого висновку щодо непідсудності даної справи Києво-Святошинському районного суду Київської області на підставі частини першої статті 28 ЦПК України.

Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18)).

Оскільки зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивача є будинок АДРЕСА_1 , що за територіальною підсудністю не відноситься до юрисдикції Києво-Святошинського районного суду Київської області, суд першої інстанції з дотриманням вимог частини першої статті ЦПК України обґрунтовано передав справу за позовом про зміну способу стягнення аліментів на утримання дитини до Звенигородського районного суду Черкаської області.

Колегія суддів звертає увагу, що положеннями ст. 28 ЦПК України передбачено право позивача на звернення з позовом про стягнення аліментів саме за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а не за фактичним місцем проживання, тому доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду є безпідставними та грунтуються на невірному тлумаченні норм.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду за встановленою територіальною юрисдикцією (підсудністю) постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: