Справа № 465/90/25 Головуючий у 1 інстанції: Величко О. В.
Провадження № 22-ц/811/284/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 08 січня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви,

встановив :

06.01.2025 року ОСОБА_1 звернулась до Франківського районного суду м. Львова із заявою про забезпечення доказів до подання заяви, в якій просила: витребувати у Львівського державного нотаріального архіву оригінали для огляду та засвідчені належним чином копії:

заповіту, складеного ОСОБА_2 , посвідченого 02.02.1993 року у Третій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області, зареєстрованого за №2-1399, і документи, на підставі яких було вчинено цей правочин;

реєстру для реєстрації нотаріальних дій та алфавітної книги обліку заповітів за 1993 рік, які містять записи (відмітки) про складений ОСОБА_2 заповіт, посвідчений 02.02.1993 року у Третій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області, зареєстрований за №2-1399.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті своєї матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, в свою чергу, прийняла, але не оформила спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розпочавши оформлення спадкових прав, заявник дізналася про наявність у Спадковому реєстрі запису №45002517, внесеного 02.07.2008 року Львівським державним нотаріальним архівом, щодо складеного ОСОБА_2 заповіту, посвідченого 02.02.1993 року у Третій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області, зареєстрованого за №2-1399.

У зв`язку з наявністю у неї правових підстав звернутися до суду з майбутнім позовом про тлумачення змісту або визнання недійсним (нікчемним) зазначеного заповіту та включення до спадкової маси майна померлої ОСОБА_2 , охопленого цим заповітом, виникла необхідність витребувати вказані вище письмові докази для подальшого встановлення складу спадкового майна, кола спадкоємців та формування позовних вимог.

Отримати самостійно в позасудовому порядку вищевказані докази, шляхом подання до Львівського державного нотаріального архіву заяви про ознайомлення з ними, немає можливості, оскільки інформація щодо складення ОСОБА_2 заповіту, посвідченого 02.02.1993 року у Третій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області, зареєстрованого за №2-1399, є нотаріальною таємницею.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 08 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подання позовної заяви повернуто заявнику.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , просила її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт зазначала, що висновки суду про необґрунтованість заяви є помилковими, оскільки в заяві про забезпечення доказів вона вказувала, що має намір звернутися до суду з майбутнім позовом про тлумачення змісту або визнання недійсним (нікчемним) зазначеного заповіту та включення до спадкової маси майна померлої ОСОБА_2 , охопленого цим заповітом, і для подальшого встановлення складу спадкового майна, кола спадкоємців та формування позовних вимог. Оскільки докази, які зберігаються у Львівському державному нотаріальному архіві, становлять нотаріальну таємницю, що не може бути розголошена, тому самостійно їх отримати не може, просила про забезпечення доказів шляхом їх витребування, що узгоджується з ч.2 ст.116 ЦПК України.

Додає, що необхідність застосування заходів забезпечення доказів випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим. Адже сам факт перебування зазначених у заяві доказів на зберіганні у Львівському державному нотаріальному архіві свідчить про те. що в майбутньому за закінченням строку зберігання вони будуть знищені. Окрім того, існує ризик їх безповоротної втрати ще до закінчення строку зберігання, оскільки у зв`язку з тривалою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України внаслідок ракетних обстрілів чимало об`єктів інфраструктури у Франківському районі міста Львова, де розташований Львівський державний нотаріальний архів, зазнали руйнувань та пошкоджень.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.2 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 03.06.2025 року, є дата складення повного судового рішення 06.06.2025 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.84 ЦПК України, суд може витребувати докази також до подання позову як захід забезпечення доказів у порядку, встановленому статтями 116-118 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 ЦПК України, суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до ч.2 ст.116 ЦПК України, способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно з ч.3 ст.116 ЦПК України, заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.

Вимоги, що ставляться до форми та змісту заяви про забезпечення доказів, визначені положеннями ст.117 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 4-5 ч.1 ст.117 ЦПК України, у заяві про забезпечення доказів зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

За змістом наведених норм, обов`язковою умовою для вжиття судом заходів щодо забезпечення доказів є встановлення обставин, які дають підстави для висновку, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Обов`язок доведення таких обставин покладається на особу, яка звертається до суду із заявою про забезпечення доказів.

Аналізуючи положення ЦПК України у зіставленні з вимогами заявника, насамперед, слід зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема, шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено або збирання або подання останніх стане згодом неможливим чи утрудненим.

Тобто забезпечення доказів це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й, насамперед, запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №9901/845/18.

Разом з тим, заяву про забезпечення доказів, подану в порядку статей 116-117 ЦПК України, слід відрізняти від клопотання про витребування доказів, яке може бути подане учасником справи відповідно до ст.84 ЦПК України, оскільки вони є різними за своєю правовою природою.

Більше того, потрібно розрізняти витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим (статті 116-119 ЦПК України), та витребування доказів як допомогу суду особам, котрі беруть участь у справі, у поданні відповідного доказу, який неможливо отримати самостійно (ст.84 ЦПК України).

Суд при вирішенні питання про забезпечення доказів має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника, щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Ці обставини суд вважає істотними і необхідними для забезпечення доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, у своїй заяві про забезпечення доказів до подання позову ОСОБА_1 вказує, що не має можливості самостійно отримати оригінал заповіту, посвідченого 02.02.1993 року Третьою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №2-1399, та засвідчену належним чином його копію, оскільки такий доказ містить нотаріальну таємницю. Окрім того, просила витребувати для огляду документи, на підставі яких було вчинено вказаний заповіт, а також журнал реєстрації нотаріальних дій та алфавітної книги заповітів за 1993 рік, який містить запис (відмітку) про складений ОСОБА_2 заповіт, посвідчений 02.02.1993 року у Третій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області, зареєстрований за №2-1399.

Метою витребування вказаних доказів є намір ОСОБА_1 звернутись до суду з майбутнім позовом про тлумачення заповіту або визнання його недійсним (нікчемним).

Разом з тим, заявником у заяві про забезпечення доказів не наведено обґрунтувань на підтвердження того, що заявлений як засіб доказування оригінал заповіту, журнал реєстрації нотаріальних дій та алфавітної книги може бути втрачено або подання такого доказу стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відсутність у позивача заповіту, складеного ОСОБА_2 та посвідченого 02.02.1993 року у Третій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області, не є підставою для забезпечення доказів й саме по собі не доводить, що засіб доказування (заповіт) може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Відповідно до ч.4 ст.117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подана заява не містить зазначення обставин, для доказування яких необхідні докази, питання щодо витребування яких ініціюється, та не зазначено обґрунтування необхідності забезпечення доказів у виді вказаної інформації.

У разі неможливості самостійно надати докази, на що по суті покликається позивач у заяві про забезпечення доказів, учасник справи вправі подати клопотання про витребування доказів судом на підставі статті 84 ЦПК України.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного питання і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду Львівської області від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 06 червня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич