РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/10739/20

Провадження № 22-ц/4815/709/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору

на стороні відповідача Державний нотаріус Першої Рівненської державної

нотаріальної контори Сергетюк Ольга Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року (ухвалене у складі судді Тимощука О.Я.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державний нотаріус Першої Рівненської державної нотаріальної контори Сергетюк Ольга Василівна про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державний нотаріус Першої Рівненської державної нотаріальної контори Сергетюк Ольга Василівна про визнання права власності.

Позов обґрунтовувала тим, що з 07 липня 2014 року по 29 серпня 2019 року вона постійно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , що встановлено рішенням Рівненського міського суду від 07.11.2002 року у справі № 569/22961/21.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті залишилося спадкове майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заповіту ОСОБА_3 не складав. Позивачка зазначає, що у правовідносинах спадкування презюмується рівність частки кожного із подружжя.

Власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де вони проживали спільно однією сім`єю, в тому числі із сином позивачки ОСОБА_4 , був ОСОБА_3 ..

При цьому, 1/2 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору міни квартир від 02.04.2016 року посвідченого 16.04.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 116, інша 1/2 частка квартири належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 16.04.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованим за № 412.

Зазначала, що 1/2 частка квартири була придбана ними 16.04.2019 року за грошові кошти, які вона отримала в якості позики у ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою від 06.04.2019 року, а рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02.07.2020 року № 569/6443/20 за позовом ОСОБА_5 з неї були стягнуті грошові кошти, отримані нею на придбання 1/2 частини даної квартири.

Оскільки отримані нею в якості грошової позики кошти в сумі 170 000 грн. були витрачені на купівлю 1/2 частки квартири і вона ці кошти самостійно має повернути, вважає, що існують правові підстави для визнання за нею права власності на цю частину майна відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України.

Зазначає, що інша 1/2 частка квартири набута ОСОБА_3 на підставі договору міни квартир від 02.04.2016 року є об`єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 60 СК України, як майно, набуте подружжям за час шлюбу і її частка становить 1/2 частину від 1/2 частини квартири.

Просила суд:

визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частки квартири , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 16.04.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованим за № 412;

визнати за ОСОБА_1 1/2 частки від 1/2 частки на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута на підставі договору міни квартир від 02.04.2016 року, посвідченого 16.04.2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 116;

скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер реєстровий № 5-129, видане 04.06.2020 року Державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сергатюк Ольгою Василівною та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52526372 від 04.06.2020 року, прийняте державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сергатюк О.В.;

скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису права власності 36760989).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державний нотаріус Першої Рівненської державної нотаріальної контори Сергетюк Ольга Василівна про визнання права власності - відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що оскільки спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 , який вчасно прийняв спадщину, ОСОБА_1 не має права на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 , нею не заявлено вимог про поділ спільного майна, відповідно права позивача ОСОБА_1 оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину не порушені. Окрім того, безпідставними є позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею право особистої приватної власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 16.04.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованим за № 412.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що рішення місцевого суду, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка була набута на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченому 16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. в період спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 незаконним та немотивованим, прийнятим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм процесуального права.

Вказує, що в період спільного проживання з ОСОБА_3 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_6 1/2 частки квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В., зареєстрованим у реєстрі за № 412.

З акта обстеження квартири за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що з 07 липня 2014 року по 29 серпня 2019 року (дата смерті ОСОБА_3 ) ОСОБА_1 постійно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 .

Рішенням Рівненського міського суду від 02.07.2020 року у справі № 569/6443/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 170 000,00 гривень позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 вказану суму грошових коштів, які ОСОБА_1 отримала від нього в якості позики з метою купівлі-продажу 1/2 частки на вказану квартиру у ОСОБА_6 .

Враховуючи той факт, що згідно розписки, яку ОСОБА_1 власноруч написала, саме вона позичала грошові кошти на купівлю 1/2 частки спірної квартири у ОСОБА_5 , і саме вона по теперішній час віддає борг ОСОБА_5 за 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 згідно зазначеного вище рішення суду, то зазначений борг не ввійшов до складу спадкового майна, натомість спірну квартиру успадкував син ОСОБА_3 від першого шлюбу, який не проживав із батьком, не доглядав його, взагалі не приймав участі у похованні, як і не приймав участі в купівлі 1/2 частки спірної квартири.

1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була набута ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченому 16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованому за № 412 під час їх спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, є її особистою власністю, а відтак існують законні правові підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в цій частині.

Просить суд скасувати оскаржуване рішення, в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка була набута на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 16 квітня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованого за № 412; скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер реєстровий № 5-129, виданий 04.06.2020 року Державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сергатюк Ольгою Василівною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (номер запису про право власності: 36760989) скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог.

05 травня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Власик В.Я. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що позивачкою ОСОБА_4 не доведено, що отримані нею відповідно до договору позики від 06.04.2019 р. грошові кошти в сумі 170 000 грн. були витрачені саме на придбання спірної 1/2 частини квартири по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 при розгляді справи про стягнення з неї боргу за договором позики від 06.04.2019 р. не повідомляла про використання позичених нею коштів на придбання 1/2 частини спірної квартири, не ставила перед судом питання про залучення до справи відповідача ОСОБА_7 як спадкоємця ОСОБА_3 , який на час винесення рішення по справі отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру.

Рішення Рівненського міського сулу Рівненської області від 07.11.2022 року у справі № 569/22961/21 не містить преюдиційних фактів щодо використання позики в розмірі 170 00 гри. на придбання 1/2 частини спірної квартири і саме позивач ОСОБА_1 повинна довести ці обставині належними та допустимими доказами.

Просить про залишення рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з 07 липня 2014 року по 29.08.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07.11.2022 року у справі № 569/22961/21.

Під час перебування ОСОБА_3 у попередньому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 ними набуто у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 , яку за договором міни квартир від 02.04.2016 року, посвідченим 16.04.2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мельничук М.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 116, відчужено ОСОБА_8 , в обмін на належну їй квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 17-20).

Обмін вказаних квартир було здійснено з доплатою грошової суми в розмірі 313320 грн, що еквівалентно 12000 дол США, яку ОСОБА_9 передала ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на підставі п. 4 вищезазначеного договору міни від 02.04.2016 року.

У подальшому, 16 квітня 2019 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 належну їй 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2019 року, посвідченому 16.04.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованим за № 412 (а.с. 20).

Відповідно до п.п. 3.1., 4.1. вищезазначеного договору продаж 1/2 частки квартири здійснено за 158 755 грн., яку покупець сплатив готівкою продавцю до нотаріального посвідчення договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 30 серпня 2019 року (а.с. 49).

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 є його син ОСОБА_2 , який вчасно прийняв спадщину, до складу якої входило право власності на квартиру АДРЕСА_3 та зареєстрував своє право приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, реєстровий № 5-129 від 04.06.2020 року, видане Державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори Сергатюк О.В. (а.с. 23 зворот).

Як вбачається з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , остання вважає порушеним своє право власності на 1/2 частку спірної квартири, оскільки вважає цю частку її особистою власністю, так як це майно було придбано за її особисті кошти, отримані у позику.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що: "за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти".

Аналогічні по суті висновки зроблені по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто під час спільного проживання осіб без реєстрації шлюбу (перебування у фактичних шлюбних відносинах), проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності таких осіб на майно, яке набуте ними в цей період, тим з них, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22) вказано, що: "у статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України.

У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів".

На підтвердження доводів про належність 1/2 частки до особистої власності ОСОБА_1 покликається на факт придбання цієї частки квартири за її особисті кошти, одержані в позику від ОСОБА_10 ..

Рішенням Рівненського міського суду від 02.07.2020 року у справі № 569/6443/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_10 170 000 (сто сімдесят тисяч) гривень 00 копійок заборгованості за договором позики від 06 квітня 2019 року.

У вищезазначеному рішенні ОСОБА_1 повністю визнала позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з неї отриманих в позику згідно боргової розписки коштів в сумі 170 000,00 грн..

Обставин взяття позики з метою придбання частки у власності на спірну квартиру рішенням Рівненського міського суду від 02.07.2020 року у справі № 569/6443/20 не встановлено, як і не доведено ОСОБА_1 під час розгляду даної справи.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 16.04.2019 року, посвідченого 16.04.2019 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. та зареєстрованим за № 412 вбачається, що покупцем ОСОБА_3 внесено кошти у розмірі 158 755 грн у повному обсязі.

Оскільки позивачкою не доведено, що спірна 1/2 частина квартири АДРЕСА_3 придбана нею за особисті кошти, місцевим судом правомірно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Вимог про поділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 як спільного сумісного майна, набутого під час проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 не заявляла.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.