КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9206/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів, в якому просив визнати, що ненаданням акта-претензії про залиття його квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідь на прохання про це у його зверненні від 22 грудня 2022 року відповідач порушив його права.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

22 грудня 2022 року він звернувся до відповідача із заявою про перевірку якості наданих послуг та складання акта-претензії для підтвердження факту залиття його квартири дощем з даху будинку.

Вказував, що у відповіді КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» від 10 січня 2023 року на його звернення немає інформації про складання акта-претензії.

Посилаючись на те, що відповідач проігнорував його звернення про складання акта-претензії та свій обов`язок щодо своєчасного прибуття на виклик споживача, позивач вважав своє право на отримання своєчасних і якісних послуг порушеним і просив суд його захистити в обраний спосіб.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 рокуу задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як споживач, просить визнати, що ненаданням акта-претензії про залиття його квартири відповідачем, як виконавцем комунальної послуги, порушено його права. Однак, сама по собі вказана вимога не відновлює порушених прав ОСОБА_1 , як споживача житлово-комунальних послуг, внаслідок їх надання неналежної якості. Заявлена позовна вимога є неефективним способом захисту порушеного права, оскільки не відповідає змісту поновлення відповідного права позивача як суб`єкта правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг, визначеного в статтях 7, 27 та 28 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», внаслідок залиття належної йому квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене судове рішення скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанціїобставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовивши в задоволенні позову у зв`язку із обранням неефективного способом захисту, суд першої інстанції між тим не вказав, який саме спосіб правового захисту він вважає ефективним та не застосував цей спосіб при ухваленні оскаржуваного рішення, чим порушив вимоги щодо цього, які містяться в останньому абзаці частини другої статті 16 ЦК України, в частині другій статті 5 ЦПК України та в пункті 8.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Суд не врахував, що ненаданням акта-претензії про залиття квартири, відповідач фактично поставив під сумнів його право на отримання цього акту, хоча таке право передбачено частиною четвертою статті 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Отже, суд визнав неефективним захист права, яке прямо випливає із суті спору та передбачено законом.

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема зазначає, що позивач при поданні позовної заяви до суду самостійно визначив предмет та підстави позову, а також зміст позовних вимог - спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, який просив суд визначити у рішенні, однак який є неефективним у спірних правовідносинах.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - Романенко С.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги,просив залишити її без задоволення.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що 22 грудня 2022 року ОСОБА_1 звертався до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»із заявою шляхом подачі електронного звернення до урядової гарячої лінії, в якій просив у зв`язку із залиттям квартири АДРЕСА_1 направити представника відповідача для перевірки якості наданих послуг з управління багатоквартирним будинком та складання акта-претензії (а.с. 5-8).

Відповідно до акта від 27 грудня 2022 року про залиття/аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), з покрівлі внаслідок пошкодження руберойдного настилу на покрівлі, складеного комісією ЖЕД-106 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» у складі: провідного інженера ОСОБА_4, майстра рем. дільниці ОСОБА_2 та покрівельника ОСОБА_3 і затвердженого начальником ЖЕД-106, згідно звернення мешканця квартири № 93 до урядової гарячої лінії від 26 грудня 2022 року № ХО-14997004 щодо ймовірного залиття квартир № 90 та № 93 під час обстеження протікань з покрівлі та зливної водостічної труби не виявлено. Покрівля та водостічна труба знаходяться в задовільному стані. Провести обстеження квартир № № 90 , 93 не було можливим, оскільки при відвідуванні доступу до квартир не було надано (а.с. 25).

Листом від 10 січня 2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» повідомило позивача про те, що його звернення, яке надійшло до урядової гарячої лінії 26 грудня 2022 року за № ХО-14997004 розглянуто та опрацьовано. Також повідомлено, що згідно звернення позивача 11 жовтня 2022 року працівниками ЖЕД-106 виконані роботи по прочищенню водозливної труби (а.с. 9).

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення відповідає.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що вимогою позивача у цій справі є визнання того, що бездіяльністю відповідача щодо нескладання акту-претензії про залиття квартири порушуються права позивача як споживача житлово-комунальних послуг.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що право позивача на оформлення акту-претензії за участі відповідача внаслідок ухвалення рішення про визнання його права порушеним не буде відновлено.

Сам факт визнання порушення відповідачем права позивача на складання акту-претензії не відновлює це право позивача. Для його відновлення необхідно вчинити певні дії, які має вчинити відповідач.

Проте, позивач не ставив перед судом питання про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями відповідача чи інших вимог щодо відновлення порушеного права позивача.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог статей 13, 43, 49, 175 ЦПК України особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачу.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Лише якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, то суд не повинен відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань.

Колегія суддів не може погодитись із позивачем в тому, що саме суд мав обрати ефективний спосіб захисту його прав з посиланням на правову позицію, викладену у пункті 8.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, оскільки в ній йдеться про правову кваліфікацію правовідносин, які існують між сторонами, що суд може зробити самостійно навіть при помилковому посиланні позивача на норми матеріального права, які не регулюють виниклі правовідносини. Утім, вказана правова позиція не стосується способів захисту, які обирає саме позивач.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року у даній справі - без змін.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній