ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3384/25 Справа № 199/7701/24 Суддя у 1-й інстанції - БОГУН О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2024 року про залишення позову без розгляду, у складі судді Богун О.О.

у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2024 року позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без розгляду, з підстав передбачених пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована наявністю правових підстав для застосування у даному випадку положень пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, оскільки позивач скористався своїм правом на подачу заяви про залишення позову без розгляду.

Не погодившись з такою ухвалою суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанцій безпідставно та необґрунтовано залишив позов без розгляду, проігнорувавши той факт, що долучена до матеріалів справи заява банку про залишення позову без розгляду стосується іншої справи № 199/7702/24.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, у вересні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

03 грудня 2024 року представник АТ КБ «ПриватБанк» Годованик Б.О. надав до суду заяву про залишення позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що позивач скористався своїм правом на подачу заяви про залишення позову без розгляду, а тому наявні правові підстави для застосування у даному випадку положень пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, тому позов підлягає залишенню без розгляду.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 257 ЦПК України містить виключний перелік підстав для залишення позову без розгляду і такий перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналіз вказаної норми процесуального закону вказує на те, що можливість залишення позову без розгляду за клопотанням (ініціативою) позивача передбачено виключно пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України. В іншому випадку суд не вправі залишати без розгляду позов на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Оскільки у даному випадку, жоден із визначених статтею 257 ЦПК України процесуальних випадків не настав, а матеріали справи не містять заяви АТ КБ «ПриватБанк» про залишення його позову у даній справі без розгляду, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення даного позову без розгляду необгрунтованим та таким, що є непропорційним втручанням у захищене гарантіями статті 4 ЦПК України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на доступ до суду.

Колегія суддів звертає увагу, що зі змісту заяви АТ КБ «ПриватБанк» від 03 грудня 2024 року долученої до справи (а.с.15-16) не вбачається, що вона подана у рамках цієї справи, оскільки зі змісту заяви вбачається, що вона подана в рамках іншої справи №199/7702/24 та помилково долучена до матеріалів цієї справи, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про залишення позову у даній справі без розгляду та застосував положення пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України, яке в даному випадку не підлягало застосуванню.

Колегія суддів враховуючи дані обставини і вищезазначені вимоги процесуального закону, дійшла до висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

Відповідно до пункту 1 статті шостої та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правого захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини шостої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права, яке призвело до помилковості ухвали, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, наявні підстави для скасування ухвали суду та направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2024 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 04 червня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна