Номер провадження: 22-ц/813/642/25
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді Назарова М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу АТ "Сенс Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року , ухвалене у складі судді Ільченко Н.А., у приміщенні того ж суду,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст заяви та обставини справи

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею та відповідачами спільною сумісною власністю житловий будинок, загальною площею 327,6 кв. м, жилою площею 77,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 561 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 й визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вищевказаний житловий будинок було збудовано на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана її батьками відповідачами, та було видано державний акт на право власності на земельну ділянку на відповідача ОСОБА_2 . На вказаній земельній ділянці за рахунок її грошових коштів в сумі 100 000,00 доларів США, які були подаровані їй дідусем та бабусею ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , було збудовано вказаний житловий будинок. Позивач вказувала, що подаровані їй дідусем та бабусею грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку на підставі домовленості між нею та її батьками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , але, незважаючи на це, оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку на її ім`я виявилось неможливим у зв`язку з тим, що єдиним власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, є ОСОБА_2 . Проте домовленість була, що оформлення житлового будинку буде здійснено за ними всіма, чим порушені її права. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст оскаржуваного рішення

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні - задоволено.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначав, що позивачка ОСОБА_1 внаслідок вкладення належних їй грошових коштів у будівництво будинку набула майнові права на дане нерухоме майно.

Відтак, її права та охоронювані законом інтереси підлягають захисту в судовому порядку.

Суд також вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення її частки у праві спільної сумісної власності.

Так, з укладеного між сторонами договору про спільну участь у будівництві будинку від 03.11.2003 р. вбачається, що після завершення будівництво житлового будинку, право власності на 1/2 частину будинку має бути оформлене на ім`я ОСОБА_1 , а інша частина житлового будинку має бути оформлена на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, по 1/4 кожному.

Рух справи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року Позов ОСОБА_1 задоволено.

30 червня 2021 року представник АТ "Альфа-Банк" звернувся з апеляційною скаргою на вказане рішення суду.

Апелянтом подано заяву про поновлення строків на апеляційне оскарження, яку вмотивовано тим, що апелянт ознайомився з повним текстом рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2014 року тільки 17.06.2021 року, у зв`язку з чим просить суд поновити строк на апеляційне оскарження зазначеного рішення.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.09.2021 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із відсутністю поважних причин для поновлення строків на апеляційне оскарження.

Постановою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задоволено.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2021 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

12 вересня 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою.

В обґрунтування поновлення строку судом зазначено, що апелянтом подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.03.2014 року, мотивуючи його, що згідно відмітки про ознайомлення з матеріалами справи вбачається, що 17.06.2021 року представник ОСОБА_6 ознайомився з матеріалами справи та отримав копію рішення.

Апеляційним судом, вказана апелянтом причина пропуску строку визнана обґрунтованою і поважною.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.03.2023 апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Сенс Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні закрито, оскільки судом не встановлено наявності у АТ «Сенс Банк» інтересу, який може полягати у встановленні того, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи апелянта наділено новими правами, та чи буде покладено на нього нові обов`язки, або змінено його наявні права та/або обов`язки, а також те, наскільки участь цієї особи є важливою та чи можливе без неї правильне вирішення спору.

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року касаційну скаргу акціонерного товариства «Сенс Банк» задоволено. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 березня 2023 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

В обґрунтування свого рішення суд зазначив, що закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд неправильно застосував положення статті 362 ЦПК України, дійшовши необґрунтованого висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням місцевого суду не вирішувалося питання про права свободи чи інтереси АТ «Сенс Банк».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26.10.2023 апеляційна скарга призначена до розгляду.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ «Сенс Банк» подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року та ухвали нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначав, що АТ «Сенс Банк» зазначає, що є правонаступником по всім правам та обов`язкам АТ «Укрсоцбанк», тому повідомляє, що з попереднім кредитором був укладений договір кредиту та іпотеки, вважає, що викладеною справою зачіпляються права та обов`язки Банку.

Вказує, що по справі визнано право власності на споруду, яка розташована на земельній ділянці, яка передана в іпотеку, без врахування інтересів банку як іпотекодержателя, без залучення до розгляду у якості третьої сторони.

Спірним рішенням визнано право власності на будинок за ОСОБА_1 , яка не є стороною кредитних правовідносин по кредитному договору №2006/24-24/039 та договору іпотеки від 29.03.2006 року. Будівля на яку визнано право власності розташоване на земельній ділянці, яка є іпотечним майном.

Додатково Банк зазначає, що за кредитним договором рахується заборгованість.

Враховуючи, що земля та розташована на ній будівля не може бути відокремлена один від одного без порушення права власності хоча б однієї із сторін (власників), а АТ «Альфа-Банк» (переіменовано на АТ "Сенс Банк") є іпотекодержателем (правонаступником АТ «Укрсоцбанк»), та у зв`язку із необхідністю реалізації свого права як іпотекодержателя щодо можливості задовільнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна ускладняться наявністю спірного рішення, яким визнано право власності на будівлю, яка розташована на земельній ділянці переданій в іпотеку.

Апелянт вважає, що сам по собі факт не залучення особи, до участі у справі, яка стосується його прав та обов`язків, є окремого підставою для скасування такого рішення.

АТ «Сенс Банк» посилається на висновок Верховного суду, та просить застосувати його як аналогію, що незалучення Банку до участі у справі, є головною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, із врахуванням того, що будівля на яке визнано право власності розташовано на земельній ділянці, яка знаходиться в іпотеці Банку.

Хоча у поточному процесі відбувається розподіл майна, АТ «Сенс Банк» зауважує про наявність заборгованості по кредитному договору (посилання на рішення суду 522/17314/16-ц), а поточні дії щодо визнання нового власника на будинок розташований на земельній ділянці передану в іпотеку, є інструментом та спробою уникнення/ ускладнення звернення стягнення на майно.

Наявність оскаржуваного рішення, про визнання права власності на майно, є однією з підстав відмови у позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки , наявність зареєстрованого права власності на будинок () перешкоджає бачку звернутись в позасудовому порядку щодо задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки, порушення умов договору іпотеки, а факт та наслідки незалучення особи до участі у справі (в нашому випадку Банку), вбачаються в Постанові Одеського апеляційного суду від 19.06.2019 року.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на недоведеність позовних вимог, а також на той факт, що об`єкт на який судом визнано права власності за позивачем не введено в експлуатацію.

Підсумовуючи наведене АТ "Сенс Банк" зазначає, що оскаржуване судове рішення прийнято без залучення Банку як третьої особи (іпотекодержателя землі) та визнано право власності на будівлю в супереч діючого законодавства, без отримання дозвільних документів та вводу в експлуатації, державної реєстрації.

Явка в судове засідання

До судового засідання зявився представник ОСОБА_7 , представник банку просив розглядати без їх участі, інші сторони повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_7 , оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд зазначив, що позивачка ОСОБА_1 внаслідок вкладення належних їй грошових коштів у будівництво будинку набула майнові права на дане нерухоме майно.

Відтак, її права та охоронювані законом інтереси підлягають захисту в судовому порядку.

Суд також вважав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення її частки у праві спільної сумісної власності.

Так, з укладеного між сторонами договору про спільну участь у будівництві будинку від 03.11.2003 р. вбачається, що після завершення будівництво житлового будинку, право власності на 1/2 частину будинку має бути оформлене на ім`я ОСОБА_1 , а інша частина житлового будинку має бути оформлена на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, по 1/4 кожному.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено, що предметом розгляду є визнання за позивачкою та відповідачами спільною сумісною власністю житловий будинок, загальною площею 327,6 кв. м, жилою площею 77,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 561 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 й визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вищевказаний житловий будинок було збудовано на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана її батьками відповідачами, та було видано державний акт на право власності на земельну ділянку на відповідача ОСОБА_2 . На вказаній земельній ділянці за рахунок її грошових коштів в сумі 100 000,00 доларів США, які були подаровані їй дідусем та бабусею ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , було збудовано вказаний житловий будинок.

Апелянт зазначає, що 29.03.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №°2006/24-24/039.

Пунктом 1.3. В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає з Позичальником :

1.3.1 у день укладання цього Договору - Іпотечний договір іпотеки земельної ділянки площею 0,0561 га, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, заставною вартістю 1000 000 000, 00 (один мільйон) гривень, зо еквівалентно сумі в розмірі 164 869,42 (сто шістдесят три тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) євро 42 центи за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.

1.3.2. у день укладання цього договору з Позичальником та Поручителем ОСОБА_3 трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливих штрафних санкцій.

Пунктом 1.1 Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №°2006/24-24/039 від 29.03.2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем ,надалі за текстом «основне зобов`язання», наступне нерухоме майно : земельну ділянку, площею 0,0561 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (PI №465931), виданого ОМР 16.12.2002 року на підставі договору купівлі - продажу від 22.10.2002 року посвідченого Іллічовою Н.А. приватним нотаріусом ОМНО, за реєстровим номером 17158 та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №0432/7542, надалі за текстом - «Предмет іпотеки».

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Відповідно до пункту 3 частини 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання судового рішення, ухваленого на користь іпотекодержателя, про стягнення з позичальника кредитної заборгованості та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Аналогічного висновку в справі з подібними правовідносинами дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2019 року в справі № 522/3901/16-ц (провадження № 61-20786св18).

У справі, що переглядається, судом установлено, що АТ «Сенс Банк» є іпотекодержателем земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, що є предметом спору в цій справі, та на частину якого рішенням суду першої інстанції визнано право власності за позивачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Таким чином, з огляду на принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, рішення суду першої інстанції, ухвалене у справі про визнання права власності на будинок, що розташований на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Як вбачається із постанови Верховного суду 04 жовтня 2023 року, висновки суду апеляційної інстанції про те, що вирішення спору в цій справі не впливає на можливість банку як іпотекодержателя реалізувати свої права, спростовується змістом судового рішення у справі 522/17314/16-ц, згідно із яким за ініціативою представника ОСОБА_2 було подано до суду клопотання про залучення ОСОБА_1 до участі у справі як третьої особи та вказано, що остання є власником частки житлового будинку, який є предметом іпотеки. Водночас саме за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було скасовано судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення порушує права апелянта АТ «Сенс Банк».

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц).

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Згідно з частиною першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Таким чином, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) касаційний суд виснував, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. […] Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18), Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 757/31237/18.

Предметом позову в цій справі є визнання права власності на будинок, що розташований на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки.

Водночас, банк (іпотекодержатель) не залучений до участі у цій справі, що позбавило його можливості висловити свої заперечення проти позовної заяви ОСОБА_1 чи то погодитись із її вимогами.

Відтак, невірно визначений суб`єктний склад у цій справі унеможливлює розгляд справи по суті вказаних вище позовних вимог.

Клопотань про заміну відповідачів у справі або про залучення до участі у справі інших співвідповідачів протягом підготовчого провадження від позивачки не надходило.

При цьому, апеляційний суд зауважує , що позбавлений можливості залучити до участі у справі належного співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.

Суд першої інстанцій не вирішив питання про склад осіб, які повинні брати участь у справі та не звернув уваги на те, що заявлений позивачем спір неможливо вирішити через неналежний склад відповідачів, а тому наведені позивачкою доводи не мають правового значення для правильного вирішення спору.

При цьому апеляційний суд не надає правової оцінки іншим доводам апеляційної скарги та обставинам, якими скаржник заперечує проти позовних вимог, оскільки це є передчасним так як може мати вплив на суд під час розгляду справи із усіма належними відповідачами по справі.

Ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30), іншим, окрім проаналізованих вище доводам скаржника апеляційний суд оцінки не дає, як таким, що ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченню норм процесуального права, а також з огляду на встановлення апеляційним судом порушення суб`єктного складу відповідачів, яке є обов`язковою підставою для відмови у задоволенні позову.

Так, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Сенс Банк» підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цьому складі учасників з наведених вище підстав, що не заважає позивачу зверненню за захистом свого права в іншому складі сторін в подальшому.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.4 ч.1, абз.1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ «Сенс Банк» підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу АТ "Сенс Банк" - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 червня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко