Провадження № 22-ц/812/1051/25 Суддя першої інстанції Маржина Т.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 червня 2025 року м. Миколаїв Справа № 484/2107/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Носікову І.М.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2025 року, повна ухвала складена 28 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Маржиної Т.В., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_2 про скасування реєстрації земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

15 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі ГУ Держгеокадастру) та ОСОБА_2 , у якому просив скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, площею 3,6900 га, з кадастровим номером :05:000:0772, яка розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

У позовній заяві наводились доводи про те, що за його позовом судовим рішенням, яке набрало законної сили, скасовано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянкуз кадастровим номером :05:000:0772, однак ним не вирішено питання щодо скасування державної реєстрації такої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Позивач стверджував, що наявні станом на цей час відомості стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0772, які містяться у Державному земельному кадастрі, не відповідають дійсності, не враховують судового рішення, яким розглянуто по суті спір про право на таку земельну ділянку.

Відповідач - ГУ Держгеокадастру відмовив у задоволенні його звернення стосовно скасування державної реєстрації земельної ділянки, покликаючись на відсутність відповідного судового рішення, резолютивна частина якого містила б це зобов`язання.

Тому вважає, що державна реєстрація вищевказаної земельної ділянки порушує вимоги законодавства та його права.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ГУ Держгеокадастру скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0772, площею 3.6900 га для ведення товарного сільськогосопдарського виробництва, що розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та видалити запис про кадастровий номер :05:000:0772 із державного земельного кадастру і запис у поземельній книзі про державну реєстрацію вказаної земельної ділянки.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Ухвала суду мотивована тим, що справа по суті заявлених вимог не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір про право вирішений, в межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в порядку адміністративного судочинства в силу вимог статті 19 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу,де посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що як вбачається з позовної заяви, вимоги стосуються скасування реєстрації земельної ділянки проведеної за заявою відповідачки.

Вказана незаконна реєстрація впливає на майнові права позивача та його інтереси.

В той же час реєстрація земельної ділянки стосується майнових інтересів ОСОБА_3 . Реєстрацією та привласнення кадастрового номеру земельній ділянці, який є ідентифікатором об`єкту права власності, сформовано об`єкт права власності за рахунок власності позивача, та ОСОБА_2 , має право використати дані про сформовану земельну ділянку в тому числі для оформлення прав на неї.

Отже, з огляду на вказані обставини та правову регламентацію спірних правовідносин, реалізація повноважень щодо реєстрації вищезазначеної земельної ділянки у Державному земельному кадастрі пов`язана не лише та не виключно з її формуванням та присвоєнням їй кадастрового номеру. Вона зумовлює можливість змін щодо об`єкту, який належить позивачу на праві власності.

Усе вищевикладене засвідчує, що цей спір виник у площині приватно-правових відносин, стосується захисту цивільних (майнових) прав та інтересів ОСОБА_1 , стосується цивільних прав ОСОБА_2 .

За такого суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідачів не надходило.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки апеляційний суд не повідомили. З огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд розглянув справу без участі учасників справи.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивач в лютому 2019 року звернувся до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ГУ Держгеокадастру, Первомайської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним та скасування державних актів, скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом.

В подальшому у справі було ухвалене рішення про відмову в задоволенні позову. Після чого постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалено, зокрема, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 263717, виданий Первомайською районною державною адміністрацією 20 липня 2010 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 67, на ім`я ОСОБА_2 , на земельну ділянку площею 3,6900 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :05:000:0772.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 263716 виданий Первомайською районною державною адміністрацією 20 липня 2010 року, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 65, на ім`я ОСОБА_6 , на земельну ділянку площею 3,6900 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :05:000:0769.

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 3,6904 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :05:000:0769 в Державному земельному кадастрі.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 грудня 2017 року, посвідчене, державним нотаріусом Другої Первомайської ДНК Миколаївської області Грушанською І.В за реєстровим номером 1-2424 на ім`я ОСОБА_5 на 1/3 частину земельної ділянки загальною площею 3,6904 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :05:000:0769.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 вересня 2018 року, посвідчене державним нотаріусом Другої Первомайської ДНК Миколаївської області Грушанською І.В за реєстровим номером 1-933 на ім`я ОСОБА_4 на 1/3 частину земельної ділянки загальною площею 3.6904 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області кадастровий номер :05:000:0769.

Зазначене рішення постановою Верховного Суду України від 09 червня 2021 року залишено без змін.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вказаного рішення реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0769 була скасована, дані з Державного реєстру виключені, однак не скасована реєстрація іншої земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0772.

Згідно відповіді ГУ Держгеокадастру від 15 травня 2024 року державний реєстратор, виходячи з вимог пункту 13 статті 79? ЗК України, позбавлений права без поділу ділянки або судового рішення скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, у зв`язку з чим позивач вважає, що він позбавлений можливості реалізувати своє право власності на землю.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі за вказаним позовом дійшов висновку, що в даному випадку спір про захист права власності на землю вирішений у цивільному судочинстві, а вимоги позовної заяви повинні розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Така правова позиція наводиться у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 520/4702/19.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За правилами частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За наведеним у пункті 7 частини 1 статті 4 КАС України визначенням суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

З вищенаведеного констатується, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно - правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу.

Спірні правовідносини у справі, що розглядається, врегульовані, зокрема, Законом України від 07 липня 2011 року № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр", згідно з нормами статті 1 якого державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами 1, 2 статті 6 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Частинами 1 та 4 статті 9 цього ж Закону визначено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.

Статтею 16 вищевказаного Закону встановлено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Верховний Суд підкреслює, що за змістом частини першої, абзаців першого, другого частини другої, частин дев`ятої, десятої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Відповідно до пункту 1 цього Положення Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи (підпункт 31 пункту 4 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру).

Тож державна реєстрація земельної ділянки шляхом внесення до Державного земельного кадастру передбачених законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера є результатом реалізації органами Держгеокадастру належних їм контрольних функцій у сфері управлінської діяльності.

Зміст вищенаведених норм також засвідчує, що державна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі не є тотожним поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вжитому у пункті 1 статті 1 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 640/10412/21.

Прийняття рішення щодо державної реєстрації земельної ділянки або відмови у здійсненні такої реєстрації саме собою не породжує виникнення жодних речових прав на цю земельну ділянку (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 817/154/18).

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2022 року у справі № 802/1840/18-а сформував схожий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах про те, що дії стосовно державної реєстрації земельної ділянки спрямовані для визначення земельної ділянки як об`єкта цивільних прав та не стосуються реєстрації речових прав на неї.

Адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо - розпорядчої діяльності публічних органів.

Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Зазначений висновок узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 823/1984/16.

Окрім цього, відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 128/3751/14-а, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як встановлено з матеріалів справи ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0124, площа якої перетинається на 49.987% з земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0772, що належить відповідачці ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 263717, виданого Первомайською районної державною адміністрацією 20 липня 2010 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 263717, виданий на ім`я відповідачки ОСОБА_2 був визнаний недійсним постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 липня 2020 року, де переглядалось рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 грудня 2019 року.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини цієї справи підтверджують те, що внаслідок проведеної ГУ Держгеокадастром у спірних правовідносинах та оскарженої позивачем державної реєстрації земельної ділянки кадастровий :05:000:0772 відбулись зміни цивільних відносин, внаслідок чого відбувся вплив на цивільні права та обов`язки учасників цієї справи.

У постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 420/288/20 зазначено, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.

Законодавством не передбачено механізму самостійного звернення позивача до органів Держгеокадастру із заявою про скасування протиправного запису, який порушує його права.

Тому єдиним можливим та ефективним способом захисту права ОСОБА_1 вважає саме скасування державної реєстрації земельної ділянки ОСОБА_2 з відповідним кадастровим номером у судовому порядку.

За такого колегія суддів вважає, що цей спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки позивач вважає, що реєстрація земельної ділянка з кадастровим номером :05:000:0772 за ОСОБА_2 є неправомірною та пов`язана з реалізацією його майнових прав на його земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0124.

Таким чином, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що цей спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства, та приймає аналогічні за змістом доводи апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За приписами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, не може вважатись законним і обґрунтованим та на підстав пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 квітня 2025 року скасувати.

Справу позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_2 про скасування реєстрації земельної ділянки,направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 10 червня 2025 року.