ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року місто Київ

Справа № 755/1871/25

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8244/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року про відмову у видачі судового наказу (постановленої у складі судді Гаврилової О.В.)

у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 :

на утримання ОСОБА_3 у розмірі однієї чверті (1/4) заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, починаючи з 31 січня 2024 року і до повноліття дитини.

на своє утримання у розмірі 1/6 від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи з 31 січня 2024 року і до повноліття дитини.

Заява мотивована тим, що дитина проживає разом із заявницею та перебуває на її/ утриманні, а боржник матеріальної допомоги не надає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 04 лютого 2025 року у видачі судового наказу відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із такою ухвалою, 19 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на необґрунтованість та невідповідність нормам матеріального й процесуального права оскаржуваної ухвали, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким подану заяву задовольнити й видати судові накази.

Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що було заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Звертає увагу, що ч. 1 ст. 165 ЦПК України не передбачає можливості відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання матері дитини, якщо вони заявлені до стягнення разом із вимогою про стягнення аліментів на утримання самої дитини.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник боржника - адвокат Рясна А.В. 06 травня 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу, у якому проти апеляційної скарги заперечувала в повному обсязі, просила її відхилити, а ухвалу суду залишити без змін як таку, що відповідає вимогам закону.

На спростування доводів апеляційної скарги та вимог щодо видачі судового наказу зазначає, що заявниця не подала суду належних доказів на підтвердження наявності у неї права на утримання, оскільки «Акт обстеження житлових умов» не свідчить про факт спільного проживання заявниці із дитиною. Натомість, із жовтня 2024 року дитини фактично проживає із батьком.

Посилається на те, що вимога про стягнення аліментів на утримання матері до досягнення дитиною трьох років є спором про право, а тому не може бути розглянута в порядку наказного провадження.

Представник заявниці - адвокат Хлівицька О.В. 14 травня 2025 року подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу, у якому виклала доводи щодо безпідставності тверджень боржника, викладених у відзиві на апеляційну скаргу щодо фактичного місця проживання дитини та понесення ним витрат на дитину.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні заявник та її представник - адвокат Хлівицька О.В. кожен окремо доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з викладених у скарзі підстав.

Боржник ОСОБА_2 та його представник - адвокат Рясна А.В. кожен окремо проти апеляційної скарги заперечували з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що у січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про видачу судового наказу, відповідно до якої просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 : на утримання ОСОБА_3 у розмірі однієї чверті (1/4) заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, починаючи з 31 січня 2024 року і до повноліття дитини; на своє утримання у розмірі 1/6 від заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи з 31 січня 2024 року і до повноліття дитини.

На підтвердження заявлених вимог заявниця надала копію свого та боржника паспорту, а також копію картки фізичної особи платника податків боржника, інформацію про його зареєстроване місце проживання.

Заявниця також надала копію свідоцтва серії НОМЕР_1 про народження сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із якого вбачається, що батьком дитини є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2024 року у справі № 755/12608/24, шлюб, укладений 12 лютого 2022 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Київським відділом ДРАЦС ЦМУЮ (м. Київ) - розірвано.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення учасників справи та їх представників, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції частково відповідає.

Відмовляючи у видачі судового наказу в повному обсязі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 163 ЦПК України суд першої інстанції виходив із того, що в заяві викладено вимоги, які не передбачені ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Разом із цим, ухвала суду першої інстанції не містить мотивів суду з приводу того, яка саме (із двох заявлених) вимог не передбачена ч. 1 ст. 161 ЦПК України та чому суд вважав її (їх) такою.

Із оформлення ухвали (підкреслення певних частин у реченні) можна дійти висновку, що суд відніс вимоги заявниці до тих, що не передбачені ч. 1 ст. 161 ЦПК України через те, що заявниця в прохальній частині не вказала словосполучення «не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку», а зазначила «не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини».

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду про те, що вимоги заявниці про стягнення з боржника аліментів на утримання дитини не передбачені ч. 1 ст. 161 ЦПК України з огляду на таке.

У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до положень статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: (3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Стаття 161 ЦПК України передбачає перелік вимог, за якими може бути видано судовий наказ. Так, зокрема, п. 4 ч. 1 вказаної статті передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Тобто вказаною нормою обмежено верхній розмір стягуваних аліментів, нижній же розмір належних до стягнення у такому випадку аліментів закріплений відповідною нормою матеріального права, на якій, відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 168 ЦПК України, має ґрунтуватися судовий наказ, - у цьому випадку на частину 2 статті 182 СК України, за якою мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначене положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання, мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника, відповідно вимогу заяви про стягнення встановленого законом мінімального розміру аліментів не можна вважати вимогою, яка не відповідає положенням статті 161 ЦПК України, до того ж пунктом 5 цієї норми передбачено можливість видачі судового наказу за вимогою про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що також свідчить про безспірність вимог заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів у даному розмірі.

Колегія суддів зауважує, що зазначення у заяві про стягнення аліментів у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) з уточненням, що розмір аліментів не може бути меншим за 50 відсотків прожиткового мінімуму, є лише відображенням вимог матеріального закону і не змінює суті вимоги, яка відповідає п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Суд першої інстанції помилково вважав, що таке формулювання заяви виходить за межі вимог ст. 161 ЦПК України, що свідчить про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За приписами ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу.

Таким чином, відмова у видачі судового наказу в частині вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України є необґрунтованою, оскільки вимога заявниці відповідає п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Разом із цим, правильним є висновок суду про те, що вимога про стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення останньою трьох років є такою, що не передбачена ст. 161 ЦПК України і за такою вимогою не може бути виданий судовий наказ.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції в частині відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 не спростовують, не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції постановив помилкову ухвалу в цій частині без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги в цій частині зводяться до незгоди із постановленою ухвалою, що не є підставою для задоволення апеляційної скарги в цій частині та скасування ухвали суду першої інстанції в цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на відсутність у апеляційного суду повноважень щодо ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви про видачу судового наказу, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала про відмову у видачі судового наказу в частині вирішення вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 , як така, що постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу судового наказу.

Керуючись ст.ст. 161-163, 374, 379 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року в частині відмови у видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 - скасувати, справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про видачу судового наказу.

В іншій частині ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року про відмову у видачі судового наказу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 17 червня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова