Провадження № 2/756/1011/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 червня 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Примак-Березовської О.С.,

за участі секретаря - Смоляр І.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в розмірі 148 980,95 грн, що утворилася внаслідок невиконання зобов`язання за кредитним договором №С-606-0 від 2 грудня 2021 року.

Відповідачка у відзиві на позов надала пояснення, у яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог банку, посилаючись на те, що формування розрахунку заборгованості є сумнівним, сума кредитного ліміту збільшена без її згоди, базова процентна ставка не відповідає умовам договору, а також стверджувала, що станом на дату розгляду справи тіло кредиту погашено у повному обсязі.

При цьому, відповідачка посилалась на вимоги Закону України «Про споживче кредитування» вказуючи, що усі нараховані відсотки за вказаним кредитним договором підлягають списанню кредитором.

ІІ. Процесуальні дії у справі

Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. При цьому, надала відзив із поясненнями про невизнання позову з підстав, вказаних вище.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, за наявними у справі матеріалами.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин

Зміст спірних правовідносин сторін зводиться до стягнення заборгованості, що утворилась внаслідок неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, у формі угоди.

Оцінюючи правову природу предмета спору, усі належні та допустимі докази, які містяться у матеріалах справи, з огляду на вимоги законодавства та усталену судову практику у подібній категорії справ, суд вважає необхідним зазначити про таке.

Враховуючи надані відповідачкою пояснення щодо змісту та суті позову, суд не надає оцінки дійсності Договору сторін, презюмує таку на підставі вимог статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та зауважує, що в силу вимог частини 1 статті 82 Цивільно процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказування, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що 2 грудня 2021 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Угоду про відкриття кредитної лінії, обслуговування кредитної картки та страхування № С-606-0 (далі - Угода), за умовами якої відповідачка отримала кредитний ліміт в сумі 49900 грн зі сплатою 24 % річних, строком на 12 місяців.

Відповідно до умов Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБОФО), Акціонерне товариство «Ідея Банк», керуючись статтею 634 Цивільного кодексу України, оголошує Публічну пропозицію про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб з метою надання відповідних банківських послуг у порядку та на умовах, передбачених цим Договором. Банк звертається з цією Публічною пропозицією до фізичних осіб та бере на себе зобов`язання перед тими, котрі її приймуть (акцептують), надавати банківські послуги в порядку та на умовах, передбачених Договором за встановленими Банком Тарифами, чинними на момент отримання окремої банківської послуги.

Згідно з пунктами 2.1 і 2.2 Угоди максимальний розмір кредитної лінії становить 200 000 грн строком дії 12 місяців з можливістю автоматичної пролонгації. Розмір кредитної лінії у дату укладення угоди становить 49900 грн та може бути змінений в межах максимального розміру за ініціативою банку або клієнта з ДКБОФО.

Пунктом 5 Угоди передбачено, що протягом строку дії Угоди тарифи та комісії за кредитною лінією можуть бути змінені з дотриманням ДКБОФО. В рамках цієї Угоди укладення договорів щодо супровідних послуг банку та/або третіх осіб не вимагається.

Пунктом підпунктами 1-3, 9 пункту 6 Угоди передбачено, що клієнт зобов`язаний: виконувати умови Угоди та ДКБОФО, сплачувати банку комісійні винагороди користування рахунком та сплачувати проценти за користування кредитною лінією, згідно з чинними тарифами банку, сплачувати обов`язковий мінімальний платіж, визначений чинними тарифами банку та ДКБОФО, повертати суми несанкціонованої заборгованості (технічного овердрафту) та сплачувати проценти за користування такою заборгованістю, контролювати стан рахунку, стежити за інформацією та повідомленнями на офіційному сайті банку, виконувати інші обов`язки за ДКБОФО.(у тому числі за супровідні послуги) та умови надання послуг за попереднім інформуванням клієнта не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів до дати набуття чинності змін, шляхом повідомлення на сайті банку та у відділеннях банку, змінювати страхову компанію; змінювати розмір та термін кредитної лінії в межах максимального розміру кредитної лінії з дотриманням вимог ДКБОФО та з повідомленням клієнта одним або декількома способами за вибором банку; у виписці за розрахунком, листом на адресу клієнта, повідомлену клієнтом, телефонним дзвінком на номер телефону, повідомлений клієнтом; після закінчення строку дії кредитної лінії продовжити строк її дії у попередньому розмірі та на такий самий строк.

Пунктом 16 Угоди передбачено, що внесення змін до Угоди здійснюється шляхом укладення додаткових договорів до неї.

Угода підписана сторонами у письмовому вигляді.

Згідно з випискою по рахунку, наданого позивачем, заборгованість за Угодою у період з 2 грудня 2021 року по 3 серпня 2024 року становить 64 400 грн простроченого основного зобов`язання, 84285,34 грн прострочених процентів, 295,61 грн строкових процентів, а всього -148 980,95 грн (а.с. 19-23).

Із вказаного розрахунку вбачається, що у зазначений період відповідачка використовувала кредитний ліміт, остання операція із переказу на картку НОМЕР_1 здійснена 3 лютого 2022 року на суму 9999,89 грн. Після цієї дати з карткового рахунку відповідачки періодично списувалися платежі із нарахування відсотків за кредит, щомісячної плати за санкціоновану перевитрату тощо. Останні такі операції з погашення заборгованості відповідачем здійснені 29 липня 2022 року з погашення відсотків за кредит в сумі 822,38 грн та 31 серпня 2022 року сплачено комісію за обслуговування карткового рахунка в сумі 2,56 грн (а.с. 19, зворотна сторінка).

Встановлено, що 9 липня 2024 року позивач надіслав відповідачу вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, яка залишена без задоволення.

Згідно з доводами відповідача, викладеними у відзиві та наданого контрозрахунку у вигляді банківської виписки, станом на 31 січня 2022 року відповідачем внесено на рахунок позивача 69 442,87 грн (а.с. 70). Такі дані містить також виписка позивача щодо розрахунку заборгованості (а.с. 21 зворотна сторінка).

Водночас, вказана Виписка по рахунку не містить даних про те, що після припинення строку дії договору, тобто - 3 грудня 2022 року відповідачка використовувавала спірний кредитний ліміт.

Так, згідно з даними цієї виписки вбачається, що з 3 грудня 2022 року по 3 серпня 2024 року банк нараховував: відсотки за кредит, відсотки за кредит (покупки), щомісячну плату за санкціоновану перевитрату, комісію за обслуговування карткового рахунка, перенесення кредиту на прострочений кредит, перенесення кредиту (покупки) на прострочений кредит, перенесення відсотків за кредит (покупки) на прострочені відсотки за кредит.

ІV. Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування

Згідно з частиною 1 статті 4, частини 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (статті 510 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання визначена статтею 625 ЦК України. Частинами 1 і 2 цієї Статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до абзацу третього частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 1 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 1 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 1 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини 1статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини 1статті 1 та частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені і затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець зацікавлений у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11,частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що відповідачці встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення Публічної пропозиції про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та кредитного договору укладеного між сторонами, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемним.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.

Відтак, оскільки Банком у Кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, суд вважає, що підстав для стягнення Банком з відповідачки плати за обслуговування кредитної заборгованості не було.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 12 вересня 2023 року в цивільній справі №204/224/21, констатуючи відсутність виключної правової проблеми з приводу встановлених банками різного роду комісій у кредитних договорах, які є нікчемними, наголосила на тому, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає, передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема, справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Отже, для кваліфікації умови кредитного договору, як оспорюваної чи нікчемної, має значення не назва комісії, а її зміст, тобто перелік дій банку, за які він цю комісію передбачив.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначено, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається в резолютивній частині судового рішення.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Окрім цього, з виписки по рахунку вбачається, що позивач протягом 2 грудня 2021 року - 3 серпня 2024 року нараховував заборгованість за «щомісячну плату за санкціоновану перевитрату». Суд зауважує, що такі нарахування, є фактично штрафними санкціями за несанкціоновану перевитрату, як і відсотки за прострочений кредит та кредит (покупки).

Однак, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року (далі - № 2120-IX), який набрав законної сили 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Згідно і статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Зважаючи на те, що Закон № 2120-IX набрав законної сили 17 березня 2022 року, з цієї дати відповідач звільняється від відповідальності сплати на користь позивача неустойки (штрафу, пені) та інших штрафних санкцій за несанкціоновану перевитрату, відсотків за прострочений кредит, за прострочений кредит (покупки) та перенесення кредиту за прострочений кредит і кредиту (покупки).

Відтак, суми заборгованості, які зазначені позивачем за нікчемною умовою договору за обслуговування кредиту, нараховані щомісячні плати за санкціоновану перевитрату та усі нараховані відсотки за простроченим зобов`язанням, є безпідставними.

Суд приймає до уваги контррозрахунок відповідачки, який не спростований позивачем, про сплату станом на 31 січня 2022 року - 69 442,87 грн (а.с. 70), що також підтверджується випискою з розрахунку заборгованості (а.с. 21 зворотна сторінка), а тому враховуючи суму кредитного ліміту, який збільшено 29 липня 2022 року до 64 400 грн, суд вважає, що позивачка повністю погасила заборгованість за кредитним зобов`язанням. Подальша сплата відсотків у період з 29 квітня 2022 року по 31 серпня 2022 року здійснювалась відповідачкою не періодично, і як зазначає остання, помилково.

За загальним правилом, якщо боржник продовжує виконувати зобов`язання після закінчення строку дії договору, це не автоматично означає, що договір продовжується на невизначений час. Така ситуація розглядається, враховуючи конкретні умови та намір сторін, а також з огляду на загальні принципи Цивільного кодексу України.

Після закінчення строку договору, у який він було укладено, сторони мають право на розірвання договору або на продовження договору на певний період. При цьому, продовження виконання зобов`язань не є автоматичним продовженням договору.

Верховний Суд неодноразово висловлював думку про те, що продовження дії договору може мати місце лише у випадку, якщо сторони явно висловили свою волю на це або якщо існують інші обставини, що вказують на намір сторін на продовження договору.

Суд враховує, що закінчення строку дії договору не припиняє його виконання, однак наданий позивачем розрахунок чітко свідчить про те, що відповідач після фактичного виконання зобов`язання діяла добросовісно та більше не використовувала кредитний ліміт, тобто не висловлювала свою волю на продовження дії договору.

Загальна засада добросовісності, визначена пунктом 6 статті 3 ЦК України та зумовлює певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При цьому, суд вважає умову Угоди сторін щодо автоматичної пролонгації договору такою, що передбачає використання кредитного ліміту. Це, зокрема, випливає із самої суті юридичної природи таких правовідносин.

Також, суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача у частині порушення її права при зміні кредитного ліміту 29 квітня 2022 року до 54 700 грн та 29 липня 2022 року до 64 400 грн, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів у підтвердження належного повідомлення відповідачки про такі зміни, всупереч підпункту 9 пункту 6 та пункту 16 Угоди сторін.

Частиною 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, враховуючи усі викладені фактичні обставини справи та докази, на які посилаються сторони, з огляду на вказані вимоги матеріального права, суд вважає, що позивач не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог, на відміну від відповідачки, яка спростувала усі доводи позивача щодо наявності будь-якої заборгованості за Угодою сторін.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, Законів України «Про захист прав споживачів», «Про споживче кредитування», «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» , статей 3, 11, 12, 14, 15, 16, 207, 509, 510, 610-612, 627-629, 1054, 1055, 1069 ЦК України та керуючись статтями 2, 10-13, 76-82, 141-142, 259, 263-265, 273, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суддя -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

СУДДЯ Ольга ПРИМАК-БЕРЕЗОВСЬКА