ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1281/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

представника позивача прокурора відділу ХОП Пескової Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2024 року в складі судді Невеніцина Є.В. по справі № 638/18376/23 за позовом керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області, представницьким органом якої в силу закону є Борівська селищна рада, до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Кириченко М» про витребування земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року керівник Ізюмської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області, представницьким органом якої в силу закону є Борівська селищна рада, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Кириченко М» про витребування земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди.

Позовна заява мотивована тим, що Ізюмською окружною прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідуванням кримінального провадження № 0000080 від 17 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, встановлено порушення вимог законодавства при прийнятті Борівською селищною радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та її передання у власність ОСОБА_1

02 серпня 2021 року відбулося пленарне засідання XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання, на якому відповідно до п.13 Порядку денного вказаної сесії розглянуто питання щодо затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради ОСОБА_1 .

Рішенням XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання №13 від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, ОСОБА_1 » передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га /кадастровий номер :17:003:0368/ за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради.

На підставі вищевказаного рішення Борівської селищної ради державним реєстратором 12 серпня 2021 року внесено запис про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0368 (номер відомостей про речове право 44123885, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210) за ОСОБА_1 .

Зазначив, що вказане рішення є незаконним та підлягає скасуванню, адже прийнято всупереч вимогам ч.2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», оскільки за ухвалення рішення проголосувало менше двох третин голосів депутатів від загального складу ради. З огляду на те, що загальний склад Борівської селищної ради складає 26 депутатів, для прийняття рішення на сесії сільської ради необхідно було 18 голосів депутатів. У математичному значенні дві третини від 26 є 17,33, що в свою чергу, повинно заокруглюватись у бік збільшення і становити ціле натуральне число, оскільки при заокругленні в бік зменшення, число 17 буде становити менше ніж дві третини голосів депутатів відповідної ради, що суперечитиме засадам здійснення місцевого самоврядування, враховуючи, що один депутат має один голос.

Вказав, що незаконність прийняття рішення підтверджується науково-правовим висновком Науково-дослідного інституту правового забезпечення інноваційного розвитку Національної академії правових наук України, а також вищевказаний підхід використовується при розгляді спірних ситуацій на рівні Конституційного суду України та Ради суддів України. Крім того, вказане повністю узгоджується з позицією Всеукраїнської асоціації органів місцевого самоврядування «Асоціації міст України», викладеною 03 серпня 2021 року у листі №1-179/21 Бахмутській міській раді з аналогічного питання.

Оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, наявні правові підстави для витребування її від набувача з метою поновлення порушених прав власника - територіальної громади.

13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Кириченко М» укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0000 га з кадастровим номером :17:003:0368, який зареєстрований 29 листопада 2021 року реєстратором Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області Гелуненко О.В.

Враховуючи, що територіальна громада не уповноважувала Борівську селищну раду на прийняття вказаного рішення всупереч вимогам закону, то і відповідач на підставі такого рішення у встановленому законом порядку права власності на земельну ділянку не набув, а отже і не міг у подальшому передати її в користування іншим особам. Таким чином, враховуючи, що державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку за відповідачем проведено на підставі незаконного рішення Борівської селищної ради, то вищевказаний договір оренди земельної ділянки є недійсним з моменту його укладення.

Просив:

витребувати на користь Борівської селищної територіальної громади в особі Борівської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 та Фермерського господарства «Кириченко М» земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0368, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області;

визнати недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га з кадастровим номером :17:003:0368, укладений 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Кириченко М» в особі Кириченка С.О., зареєстрований 29 листопада 2021 року реєстратором Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області Гелуненко О.В. (номер запису про інше речове право 45601137);

вирішити питання щодо судових витрат.

01 травня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області, в яких вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказала, що її оскаржуване рішення вже виконане, громадянин ОСОБА_1 правомірно набув у власність земельну ділянку та протягом тривалого часу використовував її за цільовим призначенням, не порушуючи жодних прав та інтересів держави та інших громадян. Науково-правовий висновок є неналежним та недопустимим доказом, не є висновком експерта у галузі права. Окрема думка судді Конституційного Суду України не має обов`язкового значення і, відповідно, не породжує юридичних наслідків та не може розглядатися як джерело права. Жодна норма чинного законодавства не передбачає процедури підрахунку 2/3 голосів від загального складу депутатів селищної ради, а саме правил заокруглення, і яка конкретно кількість депутатів (17 чи 18) становить 2/3 голосів від загальної кількості 26 депутатів у селищній раді. Борівська селищна рада Ізюмського району Харківської області при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася загальновідомими правилами округлення і при наявності 17 голосів правомірно визнала рішення прийнятим. Борівська селищна рада мала право на розпорядження земельною ділянкою від імені та в інтересах територіальної громади. ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, тому спірне майно у нього витребувано бути не може, оскільки в діях Борівської селищної ради була воля на передачу йому майна. Намагання виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладання на нього усіх негативних наслідків такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. Наданням ОСОБА_1 у власність земельної ділянки права та інтереси держави, територіальної громади, сусідніх землекористувачів не порушуються. Отже, втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном має ознаки непропорційного.

15 травня 2024 року через систему «Електронний суд» представник Ізюмської окружної прокуратури подав пояснення, в яких акцентував увагу на тому, що 17 депутатів не становить 2/3 складу ради. Відсутність законного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування - Борівської селищної ради, спрямованого на відчуження спірної земельної ділянки, означає, що громада, як власник, волю (згоду) на її відчуження не виявляла. Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

15 травня 2024 року через систему «Електронний суд» представниця ОСОБА_1 адвокат Турка-Романюк А.С. надала пояснення, в яких просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки рішення Борівської селищної ради є законним. Вказала, що науковий висновок не може бути визнано належним доказом для підтвердження доводів позивача, оскільки він складений спеціалістами, які не є атестованими судовими експертами. Окрема думка судді Конституційного Суду України не є актом Конституційного суду України, не є джерелом права, не має обов`язкової юридичної сили і безпосередньо не породжує правових наслідків. Жодним нормативно-правовим актом не встановлено порядку здійснення розрахунку двох третин голосів депутатів від загального складу ради. Визначення двох третин голосів депутатів від загального складу ради має здійснюватися шляхом округлення до цілого числа за математичними правилами, що й було зроблено Борівською селищною радою.

12 липня 2024 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Романюк Р.Г. надав додаткові пояснення, в яких наголосив на тому, що Борівською селищною радою вірно визначено 2/3 голосів депутатів від загального складу ради (17 з 26), а втручання держави у право ОСОБА_1 , який тривалий час володіє земельною ділянкою, на мирне володіння майном має ознаки непропорційного.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2024 року позовні вимоги Ізюмської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області, представницьким органом якої в силу закону є Борівська селищна рада, задоволено. Витребувано на користь Борівської селищної територіальної громади в особі Борівської селищної ради з незаконного володіння ОСОБА_1 та фермерського господарства «Кириченко М» земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0368, яка знаходиться за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га з кадастровим номером :17:003:0368, укладений 13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Кириченко М» в особі Кириченка С.О., зареєстрований 29 листопада 2021 року реєстратором Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області Гелуненко О.В. (номер запису про інше речове право 45601137). Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 та Фермерського господарства «Кириченко М» на користь Харківської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 9122,74 грн по 4561,37 грн з кожного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вибуття земельної ділянки з власності територіальної громади сталося внаслідок незаконних дій Борівської селищної ради, а саме прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 за відсутності кворуму для ухвалення такого рішення, що є підставою для витребування спірної земельної ділянки. Втручання у власність відповідача є законним, переслідує «суспільний», «публічний» інтерес, такий захід є пропорційним визначеним цілям. З урахуванням того, що ОСОБА_1 не набув правомочностей власника, у зв`язку з чим не був уповноважений передавати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, договір оренди земельної ділянки суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, спрямований на незаконне заволодіння майном територіальної громади, що є підставою для визнання його недійсним.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 05 грудня 2024 року Борівська селищна рада Ізюмського району Харківської області до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. ОСОБА_1 правомірно набув у власність земельну ділянку на підставі рішення Борівської селищної ради, є добросовісним набувачем, тому майно у нього на підставі ст. 388 ЦК України витребувано бути не може, оскільки в діях селищної ради була воля на передачу йому майна. У подальшому відповідач передав спірну земельну ділянку в оренду ФГ «Кириченко М», яке правомірно нею користувалось за цільовим призначенням, не порушуючи норм чинного законодавства, прав громадян та держави. Посилання позивача на незаконність рішення Борівської селищної ради внаслідок порушення процедури його ухвалення через відсутність кворуму не повинна впливати на висновок суду про відсутність підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача. Намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. Наданням ОСОБА_1 у власність земельної ділянки права та інтереси держави, територіальної громади, сусідніх землекористувачів не порушуються. Отже, втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння спірною земельною ділянкою, зважаючи на тривале добросовісне користування нею, відсутність протиправних дій з його боку, має ознаки непропорційного. Посилалась на справу з аналогічними обставинами № 638/18379/23. Досудове розслідування кримінального провадження № 0000080 від 17 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, не завершено, тож рішення суду вплине на його хід.

06 січня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» керівник Ізюмської окружної прокуратури Харківської області подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Відзив мотивовано тим, що рішення про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_1 є незаконним, оскільки за його ухвалення проголосувало менше двох третин депутатів від загального складу ради (17 замість 18, що становить 2/3 від 26). Посилання на можливість застосування до спірних правовідносин так званих «загальновідомих правил заокруглення» є помилковим. У суду відсутні підстави ставити під сумнів компетенцію експертів в галузі права Науково-дослідного інституту правового забезпечення інноваційного розвитку Національної академії правових наук України, які мають відповідні вчені звання. Спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, а її безоплатна передача у приватну власність відбулась із порушеннями вимог чинного законодавства, а отже її може бути витребувано навіть від добросовісного набувача у всіх випадках на підставі ч. 3 ст. 388 ЦК України. У разі ж заволодіння майном без відповідної правової підстави воно підлягає витребуванню на підставі ст. 387 ЦК України. Рішення щодо володіння, користування, розпорядження землями комунальної власності, які прийняті усупереч вимог закону, не є вираженням волі територіальної громади та не відповідає її інтересам. Ні депутати Борівської селищної ради, ні ОСОБА_1 не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу встановлених обставин справи, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради, а у зв`язку з недостатньою кількістю голосів спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність Борівської селищної ради (в тому складі, яким було прийнято відповідне рішення) під час розпорядження спірною земельною ділянкою та відповідача під час набуття права власності на неї. Дана справа становить значний суспільний інтерес, оскільки її предметом є спір про право щодо земельної ділянки сільськогосподарського призначення, щодо якої Конституцією України встановлено особливо суворі умови їх використання та збереження. Оскільки спірна земельна ділянка перебуває у користуванні на умовах оренди, остання має бути витребувана ще й від теперішнього володільця - орендаря, оскільки вибула з володіння поза волею громади, як її власника.

В судове засідання апеляційного суду відпоідач ОСОБА_1 , представники ФГ «Кириченко М» та Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області не явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 05 червня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Борівською селищною радою Ізюмського району Харківської області отримано поштою 14 січня 2025 року (а.с. 153 том 2).

Повістку на ім`я ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою від 14 лютого 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 158-159 том 2).

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Романюк Р.Г. отримано в електронному кабінеті 27 грудня 2024 року (а.с. 133 том 2).

ФГ «Кириченко М» отримано в електронному кабінеті 27 грудня 2024 року (а.с. 130 том 2).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача прокурора відділу ХОП Пескову Ю. В., яка проти апеляційної скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до рішення І сесії Борівської селищної ради Харківської області VІІІ скликання від 03 грудня 2020 року № 1 вирішено прийняти до відома факт початку повноважень 26 депутатів Борівської селищної ради VІІІ скликання (а.с. 33-34 том 1).

Рішенням ІІ сесії Борівської селищної ради Харківської області VІІІ скликання від 11 грудня 2020 року № 1 вирішено прийняти до відома факт дострокового припинення повноважень чотирьох депутатів Борівської селищної ради VІІІ скликання, а також прийнято до відома факт початку повноважень чотирьох депутатів Борівської селищної ради VІІІ скликання (а.с. 35).

Рішенням XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 02 серпня 2021 року №13 затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля) за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області; передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га /кадастровий номер :17:003:0368/ за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області (а.с. 36-41, 43-44 том 1).

Як вбачається з протоколу поіменного голосування питання № 13 XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, гр. ОСОБА_1 » від 02 серпня 2021 року з присутніх на пленарному засідання 17 депутатів «за» проголосували 17 депутатів (а.с. 42 том 1).

На підставі вищевказаного рішення Борівської селищної ради державним реєстратором 12 серпня 2021 року внесено запис про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0368 (номер відомостей про речове право 44123885, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210) за ОСОБА_1 (а.с. 28-30 том 1).

13 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Кириченко М» укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000 га з кадастровим номером :17:003:0368, який зареєстрований 29 листопада 2021 року реєстратором Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області Гелуненко О.В. (номер запису про інше речове право 45601137) (а.с. 29, 45-50 том 1).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Закон України «Про місцеве самоврядування» відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах народовладдя, законності, гласності, колегіальності, поєднання місцевих і державних інтересів, виборності, правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених цим та іншими законами, підзвітності та відповідальності перед територіальними громадами їх органів та посадових осіб, державної підтримки та гарантії місцевого самоврядування, судового захисту прав місцевого самоврядування.

На підставі ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 19 Конституції України та статтею 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України. Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно- правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Частиною 1 статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україно» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

У п. а) ч. 1 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» закріплено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вищевказана спірна земельна ділянка 23 липня 2021 року була зареєстрована на праві власності за територіальною громадою в особі Борівської селищної ради (а.с. 29 том 1).

Тобто, Борівська селищна рада на підставі законів України мала правомочності щодо розпорядження земельною ділянкою від імені та в інтересах територіальної громади.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» під час відчуження об`єктів комунальної власності воля територіальної громади, як власника майна, оформлюється рішенням органу місцевого самоврядування.

Статтею 66 глави 6 розділу ІІІ регламенту Борівської селищної ради VІІІ скликання передбачено, що рішення ради приймаються на її пленарному засіданні більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених Законом «Про місцеве самоврядування в Україні» та цим Регламентом. При встановленні результатів голосування враховується голос селищного голови (а.с. 72 том 1).

В силу вимог ч.2 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції Закону № 1423-IX від 28 квітня 2021 року, що набрав чинності 27 травня 2021 року, рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Судом встановлено, що загальний склад Борівської селищної ради становив 26 депутатів, а за прийняття рішення № 13 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, ОСОБА_1 » проголосували «за» 17 депутатів, голова ради участі у голосуванні не брав.

За математичним визначенням дві третини від 26 голосів становить 17,33 (26:3 х 2), тому, виходячи із вимоги Закону щодо його прийняття не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради, а кожен депутат має один голос, рішення вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало мінімум 18 депутатів селищної ради, оскільки 17 голосів становить менше ніж дві третини необхідних голосів від загального складу ради.

Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яку викладено у постанові від 05 лютого 2019 року по справі № 826/2184/17, де вирішувалось питання формування єдиної правозастосовчої практики стосовно правомочності засідання у випадку, якщо на ньому присутні не менше двох третин від його складу. У цій справі суд вказав, що за математичним (арифметичним) визначенням дві третини від 11 становить 7,3333 (11:3 х 2). При приведенні цього числа до цілого за математичними правилами воно підлягає округленню в бік зменшення, тобто до 7. Велика Палата Верховного Суду у вказаному рішенні дійшла висновку про те, що застосування правил математичного округлення до найближчого натурального числа при визначенні кількості осіб для прийняття відповідного рішення є необґрунтованим, оскільки встановлений імперативний мінімум кількісного складу для правомочності засідання (дві третини), повинні бути на такому засіданні присутні більше 7 осіб, тому засідання правомочними є при присутності не менше 8 осіб з 11. При цьому, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що аналогічний підхід до визначення кворуму був застосований у рішенні Ради суддів України від 07 лютого 2018 року № 10 щодо тлумачення словосполучення «не менше двох третин від складу суду», відповідно до якого кількість членів, яка дорівнює або перевищує математичну величину двох третин, є цілим натуральним числом.

Разом з тим, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності.

Щодо позовних вимог про витребування земельної ділянки з володіння відповідачів (віндикаційний позов) судова колегія зазначає наступне.

Звертаючись до суду з цим позовом, Ізюмська окружна прокуратура посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14, відповідно до якого рішення про надання у приватну власність земельної ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника, має бути необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності. З цих підстав прокурор вважає, що з огляду на відсутність законного рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування, а саме Борівської селищної ради, спрямованого на відчуження спірної земельної ділянки, вона вибула з володіння власника поза волею - без прийняття відповідного рішення, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_1 .

З такими доводами позивача судова колегія погодитися не може, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, земельна ділянка вибула з володіння Борівської територіальної громади на підставі рішення органу місцевого самоврядування - Борівської селищної ради (а.с. 43-44 том 1).

Також, зазначений правовий висновок не підлягає застосуванню у справі, що розглядається, оскільки правовідносини у справі № 488/6211/14 та правовідносини у даній справі є різними за своєю змістом та суттю.

Так, у справі № 488/6211/14 було встановлено, що земельна ділянка належить до державної власності, і суди першої й апеляційної інстанцій дійшли висновку, що повноваження з розпорядження земельною ділянкою належали до компетенції Миколаївської ОДА, яка волі на відчуження цієї ділянки не виявляла і жодних рішень не приймала. Велика Палата Верховного Суду вказала, що відсутність спрямованого на відчуження майна рішення повноважного органу державної влади означає, що власник волю на відчуження цього майна не виявляв (див. пункти 62-64 цієї постанови). Необхідною передумовою виникнення права приватної власності на земельну ділянку державної чи комунальної власності має бути рішення про передання у приватну власність цієї ділянки, прийняте відповідним органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, які діють від імені власника (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12). Тому відсутність у справі № 488/6211/14-ц такого рішення держави в особі Миколаївської ОДА як уповноваженого органу означає, що відчуження земельної ділянки відбулось без вираження волі власника.

У даній справі, що розглядається, є рішення XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, ОСОБА_1 ».

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або його особи, якій він передав майно поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Майно може бути витребувано від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таке витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

З конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Водночас відповідно до ч. 3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин 2-5 ст. 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.

У справі, що розглядається, судовим розглядом та наявними матеріалами справи встановлено, що 02 серпня 2021 року Борівською селищною радою Ізюмського району Харківської області VIII скликання було прийнято рішення «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради Харківської області, ОСОБА_1 » (а.с. 43-44 том 1).

На підставі зазначеного рішення державним реєстратором 12 серпня 2021 року внесено запис про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку площею 2,0000 га, кадастровий номер :17:003:0368 за ОСОБА_1 (а.с. 28-30 том 1).

Таким чином, ОСОБА_1 правомірно, за встановленою чинним законодавством процедурою, набув у власність земельну ділянку площею 2,0000 га та правомірно, протягом тривалого часу використовував її за цільовим призначенням, не порушуючи жодних прав та інтересів держави і інших громадян.

Враховуючи добросовісність дій ОСОБА_1 , який законним шляхом набув своє майно на підставі рішення Борівської селищної ради, це майно у нього на підставі ст. 388 ЦК України витребувано бути не може, оскільки в діях Борівської селищної ради була воля на передачу йому майна.

За таких обставин, враховуючи наявність рішення про надання у приватну власність земельної ділянки, яке прийняте відповідним органом місцевого самоврядування - Борівською селищною радою, яка діяла від імені власника - Борівської селищної територіальної громади, у межах повноважень, земельна ділянка вибула з володіння власника за його волею, отже спірна земельна ділянка не може бути витребувана у відповідача на підставі ст. 388 ЦК України.

Судова колегія враховує той факт, що витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 не відповідатиме критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном з огляду на таке.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

ОСОБА_1 набув у власність земельну ділянку, якою він правомірно користувався за цільовим призначенням, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області. У подальшому правомірно передав у користування (оренду) належну йому земельну ділянку ФГ «Кириченко М», яке у свою чергу правомірно нею користувалося за цільовим призначенням, не порушуючи жодних норм чинного законодавства і жодних прав громадян і держави.

Посилання прокуратури на незаконність рішення Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області внаслідок порушення процедури його ухвалення у зв`язку із відсутністю кворуму для ухвалення такого рішення (17 депутатів при кворумі 17,33 депутати) не впливає на відсутність підстав для витребування земельної ділянки у відповідача, який є добросовісним набувачем, з огляду на ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою гарантується захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що намагання виправити допущену в минулому органом влади помилку, якою Ізюмська окружна прокуратура вважає рішення XIV сесії Борівської селищної ради VIII скликання №13 від 02 серпня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Борівської селищної ради, ОСОБА_1 », у будь-якому випадку не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої помилки (як вважає позивач), оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Наданням ОСОБА_1 у власність земельної ділянки права та інтереси держави, територіальної громади, сусідніх землекористувачів не порушуються. Отже, втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном - спірною земельною ділянкою, зважаючи на тривале добросовісне користування ним земельною ділянкою, який протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою не вчиняв, має ознаки непропорційного втручання у його право на мирне володіння майном.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав земельну ділянку, на яку він мав потенційне право і реалізував це право. Фермерське господарство «Кириченко М» у свою чергу отримало право користування на законних підставах шляхом укладання договору оренди даної земельної ділянки. Позбавлення права власності ОСОБА_1 фактично не переслідує державного чи суспільного інтересу, оскільки це призведе лише до необхідності повторного проходження процедури набуття у власність земельної ділянки ОСОБА_1 не з його вини.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із відмовою в задоволенні позовних вимог.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства є похідними від позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, а тому судова колегія відмовляє у їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги Борівською селищною радою Ізюмського району Харківської області сплачено судовий збір в розмірі 13 684,50 грн (а.с. 115 том 2), який у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги підлягає стягненню з Харківської обласної прокуратури на її користь.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов керівника Ізюмської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Борівської селищної територіальної громади Ізюмського району Харківської області, представницьким органом якої в силу закону є Борівська селищна рада, до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Кириченко М» про витребування земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди - залишити без задоволення.

Стягнути з Харківської обласної прокуратури (, адреса: вул. Богдана Хмельницького, 4, м. Харків) на користь Борівської селищної ради Ізюмського району Харківської області (, адреса: вул. Центральна, 1, с. Борова Ізюмського району Харківської області) судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 13 684 (тринадцять тисяч шістсот вісімдесят чотири) грн 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина