ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1730/24Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З.
Провадження № 22-ц/817/550/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року, ухвалене суддею Коломієць Н.З., повний текст якого складено 11 березня 2025 року, у справі №608/1730/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про скасування заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», відповідач, апелянт ) про скасування заборгованості у розмірі 9872.91 гривні, яка була стягнута з рахунку позивача.

В позовній заяві вказував, що 05 червня 2020 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір та відкрито банківську картку за номером НОМЕР_1 . 01 травня 2023 року він виявив, що з його кредитної карти шахрайським способом невідомими особами в період з 03:16 по 15:02 двома переказами на рахунок АТ «Таскомбанк» було переведено 2800.91 гривень та 7072.00 гривень. Будь-яких дзвінків чи повідомлень на його номер телефону не надходило, свої особисті дані він нікому не передавав. Вказував, що з даного приводу він звернувся в АТ КБ «ПриватБанк» та правоохоронні органи. По факту викрадення коштів з його кредитного рахунку Чортківським РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000282 від 04 травня 2023 року за ч.4 ст.185 КК України. Вважає, що дії АТ КБ «ПриватБанк» до нього як клієнта банку, є недобросовісними та халатними, оскільки працівниками банку допущено незаконне, шахрайським способом списання належних йому кредитних коштів в загальній сумі 9872.91 грн.

У зв`язку з наведеним просив скасувати заборгованість у розмірі 9872.91 гривень, яка була стягнута з його рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року позов задоволено.

Скасовано заборгованість у розмірі 9872.91 грн, яка була стягнута з рахунку АТ КБ «ПриватБанк» НОМЕР_1 , належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тел.: НОМЕР_2 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що здійснити переказ з картки АТ КБ «ПриватБанк» через систему «Приват24» можливо виключно шляхом коректного вводу вихідних даних для ініціювання переказу (ССУ код, термін дії картки, пароль з смс), тобто шляхом авторизації картки у сервісі «Приват24».

Вказує, що судом встановлено зняття коштів шляхом входу до акаунту «Приват24», однак для того, щоб зайти до «Приват24» недостатньо мати лише номер мобільного телефону, потрібно або знати пароль входу, або ж для зміни паролю знати ПІН-код картки клієнта.

Вважає, що операції зі зняття коштів з картки Позивача стали можливими лише в результаті входу до «Приват24», пароль входу до якого знає лише Позивач, а для його зміни необхідно вводити пін-код картки, який відомий виключно ОСОБА_2 та за розголошення якого несе відповідальність Позивач.

Крім того вказує, що Банком не зафіксовано ні зміни фінансового номеру телефону клієнта, що використовується для входу до «Приват24», ні зміни паролю входу до «Приват24», що свідчить про те, що саме клієнт, або довірена його особа здійснили вхід до «Приват24» та підтвердили в такому операції, які тепер оспорюють.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи категорію та складність даної справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

05 червня 2020 року між ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, до якого відкрито банківську карту за номером рахунку НОМЕР_1 .

З позовної заяви та пояснень сторони позивача вбачається, що 01 травня 2023 року у вечірній час доби ОСОБА_2 зайшов до свого мобільного додатку «Приват24» та виявив, що з рахунку кредитного ліміту карти, який складав 46000 гривень, списано кошти в сумі 9872.91 гривень. Переглянувши свою історію по картці ОСОБА_2 виявив, що 01 травня 2023 року в період часу з 03:16 по 15:02 невідома особа, без відома позивача, двічі таємно здійснила банківські перекази з банківського рахунку ОСОБА_2 на невідомий рахунок: 2800.91 грн та 7072.00 грн. Про дані перекази ОСОБА_2 не знав, до нього ніхто не телефонував та не вимагав повідомити його особисті дані, кошти просто викрали з картки.

Після виявленого ОСОБА_2 звернувся у відділення АТ КБ «ПриватБанк» по вул.С.Бандери в м.Чорткові, де йому видали виписку по картковому рахунку. У зв`язку з цим він подав заяву в поліцію з повідомленням про крадіжку грошей з його банківського рахунку.

За даним фактом у Чортківському РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000282 від 04 травня 2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, в якому ОСОБА_2 визнаний потерпілим.

В ході досудового розслідування було встановлено, що 01 травня 2023 року о 03:16 відбувся переказ грошових коштів в сумі 2700.00 грн з рахунку потерпілого НОМЕР_1 на картковий рахунок АТ «ТаскомБанк». Також, 01 травня 2023 року о 15:02 год відбувся переказ грошових коштів 6800.00 грн з рахунку потерпілого НОМЕР_1 на картковий рахунок АТ «ТаскомБанк».

Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 01 серпня 2024 року за клопотанням представника позивача витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» належним чином завірені копії матеріалів службової перевірки за фактом крадіжки грошових коштів в сумі 9872.92 грн з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» за номером рахунку НОМЕР_3 ОСОБА_2 , що мала місце 01 травня 2023 року, а також належним чином завірену копію анкети (заяви) ОСОБА_2 про відкриття рахунку (укладення кредитного договору). Витребувані докази подати суду у десятиденний строк з дня отримання ухвали.

На виконання вказаної вище ухвали суду відповідач подав копію Анкети-Заяви клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 05 червня 2020 року та виписку по рахунку, відповідно до якої 01 травня 2023 року з картки позивача було здійснено 2 перекази в сумі 2800.91 грн та 7072.00 грн за допомогою терміналу.

Будь-яких доказів щодо проведення службової перевірки за фактом викрадення коштів відповідачем не надано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З таким рішенням погоджується і колегія суддів.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 зазначено, що:

«відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення № 223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції, не встановивши обставин, які наводить у своїй апеляційній скарзі апелянт та безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором в сумі 9872.91 грн.

Так, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що:

«користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач своїми діями міг сприяти незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Відповідач не довів того, що ОСОБА_2 втрачав та/або сприяв незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Апеляційний суд враховує факт звернення позивача до банку та правоохоронних органів з приводу вчиненої стосовно нього крадіжки коштів з його банківської картки. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була дійсно відсутня воля на вчинення такої транзакції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегією суддів також взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно відповідачу, доводам та підставам якого суд дав належну оцінку під час судового розгляду справи.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (провадження № 61-3239св18) зазначено, що:

«встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18) зазначено, що:

«сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі 766/19614/18 (провадження № 61-19350св19) вказано, що:

«суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення.

Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій».

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 182/3171/16 (провадження №61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження №61-12707св19).

При цьому, сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом встановлено зняття коштів шляхом входу до акаунту «Приват24» є безпідставними та не підтверджені жодними доказами, в тому числі змістом оскаржуваного судового рішення.

Більше того, сам відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказує, долучаючи при цьому виписку по рахунку позивача, що переказ коштів був здійснений через термінал PJSC TASCOMBANK 31000925. Тобто, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на позов є суперечливими та взаємовиключними.

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на окремі мотиви, викладені в апеляційній скарзі, відповідно до яких АТ КБ «ПриватБанк» зазначає про обставини, де стороною по справі є інша особа ОСОБА_3 , інша сума здійснення грошового переказу 52039.24 грн, а також інша дата такого переказу - 12 липня 2024 року, що не є предметом розгляду даної справи. Крім того, апелянт також посилається на пункти умов договору, копії якого матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Таким чином, з урахуванням вимог ст.16 ЦК України колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про скасування заборгованості у розмірі 9872.91 гривень, яка була стягнута з його рахунку НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», внаслідок транзакцій, що мали місце 01 травня 2023 року.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону та практиці Верховного Суду.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Згідно з ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» - залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.

Головуючий

Судді