№ 201/7770/20
провадження 2/201/127/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради і ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13 серпня 2020 року звернулася до суду до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (правонаступники ОСОБА_7 ), Дніпровської міської ради і ОСОБА_4 про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що їй на праві власності належить 1/3 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв. м, що надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того є лишки 740 в. м. Самовільно побудовано: прибудова літ. а"-1 (загальною площею 15.6 кв. м), сарай літ. В, сарай літ. М., узаконена площа по літ. А-1: загальна 67.0 кв. м., житлова 48.1 кв. м, співвласник: ОСОБА_8 - 2/3 частини. Самовільні побудови належать ОСОБА_8 .

Також позивачці на праві власності належить 2/9 частин вказаного домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 1940 кв. м., (з них 1200 кв. м - надані згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) та складається з житлового цегляного будинку літ. А-1, житловою площею 48.1 кв. м, загальною площею 67.0 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ Б шл.бл.; літня кухня літ. Г шл.бл., вбиральня літ. Д цегла; сарай з погрібом літ. Е шл.бл.; душ літ. К дер.; споруди №1-101. Інші частини домоволодіння знаходяться у власності ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

У технічних паспортах на житловий будинок, виготовлених 24 лютого 1992 року, 17 червня 2008 року, 17 серпня 2012 року і 20 серпня 2015 року, вказано, що домоволодіння знаходилось на земельній ділянці площею 1940 кв. м та земельній ділянці в частині домоволодіння знаходилось огородження, теплиця (побудована у 1991 році), ряд інших побудов та споруд.

Позивачка як користувач земельної ділянки вносила плату за землю з фізичних осіб за 2017 - 2019 роки. Таким чином, земельною ділянкою площею 1940 кв. м власники (позивачка і треті особи) відкрито користувалися, при цьому, 1200 кв. м. - з моменту видачі рішення виконкомом Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року і 740 в. м. - з дати будівництва у 1960 році будинку власниками домоволодіння.

Випадково, переглядаючи Публічну кадастрову карту України, позивачка зізналася, що земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:032:0038, знаходиться безпосередньо під спорудами та будівлями її будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка вважала, що відбулося захоплення її земельної ділянки.

На адвокатський запит їй повідомлено, що рішенням Дніпровської міської ради від 31 січня 2018 року № 242/29 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпрі (16 осіб)» ОСОБА_9 наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки).

Пунктом 4.2. рішення встановлено, що у разі, якщо при складанні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок виникне невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану міста та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко - економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно- територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому порядку, то це рішення втрачає чинність.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_9 замовлено у 2018 році проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 , яким у Кадастровому плані земельної ділянки встановлено межі виділяємої земельної ділянки, кадастровий номер :03:032:0038. Актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 29 березня 2018 року передано межові знаки земельної ділянки, кадастровий номер :03:032:0038 ОСОБА_9 . Проте акт не містить підписів суміжних землекористувачів. Топографічні плани масштабу 1:1000, 1:500, а саме, кадастровий план земельної ділянки, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування, Акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, Матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), не мають жодних позначень, окрім умовних меж.

Рішенням Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджено та земельну ділянку в районі АДРЕСА_1 , :03:032:0038, площею 0.1000 га передано ОСОБА_7

29 травня 2018 року відділом у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038, для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) розміром 0.10 га, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_7 . 01 серпня 2018 року за цією відповідачкою (зараз правонаступники спадкоємці) зареєстроване право власності на цю земельну ділянку, номер запису про право в державному реєстрі прав 27374358.

24 червня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Галушка О.В., право власності на земельну ділянку зареєстроване за ОСОБА_4 .

02 червня 2020 року за результатами виконання топографо-геодезичних робіт на замовлення позивачки інженером-геодезістом ОСОБА_10 складений план земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200, згідно з яким земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038 площею 0.1 га, яка належить ОСОБА_7 , накладається на частину господарчих споруд, які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , і розташовану на земельній ділянці частку парника (теплиці).

Висновком експерта № 4 від 17 липня 2020 року за результатом проведення земельно-технічної експертизи підтверджено, що земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038 площею 0.1 га, яка належить ОСОБА_7 накладається відносно фактичної межі земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та огороджена металевою огорожею. Площа накладання складає 617 квадратних метри. Площа накладання пофарбована синім кольором (додаток 15 висновку).

Земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038 площею 0.1 га, яка належить ОСОБА_7 внаслідок її накладання на земельну ділянку, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 перетинає, металеву огорожу, що належить пойменованим особі на праві спільної часткової власності і є межею між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Довжина зазначеної металевої огорожі складає 21,46 метри (додатки 14, 15 висновку).

Позивачка вважала, що спіним рішенням порушене її право власності на будівлі та споруди, оскільки в результаті виділення відповідачці ОСОБА_7 земельної ділянки частина огородження та теплиці, якими позивачка володіє на праві спільної сумісної власності, незаконно перейшли у володіння відповідачки. Вважає, що порушене переважне право землекористувача на приватизацію землі, оскілки з позивачкою ОСОБА_1 і третіми особами - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не погоджувалося вилучення частини земельної ділянки, що знаходилася у їх використанні.

Також вважає, що порушені вимоги законодавства при розробці документації з землеустрою. А саме, у порушення ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції чинній на момент винесення рішення ДМР 25 серпня 2018 року № 102/34), ст. 198 ЗК України не погоджено межі земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

У порушення п 1.1., 2.3., 2.4., 2.5, 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року за № 376, не проведено встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою та не закріплені межові знаки. Не зазначено власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, акт приймання-передачі межових знаків не підписано з власниками сусідніх земельних ділянок (землекористувачів). Це призвело до того, що інженером - землевпорядником на місцевості по АДРЕСА_1 не помічено огорожу і теплицю.

Не відповідають вимогам п. 1.3.1. Інструкції з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000 та 1:500 (ГКНТА-2.04-02-98), затвердженої наказом Укргеодезкартографії від 09 квітня 1998 року № 56, кадастровий план земельної ділянки, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування, Акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, Матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), зокрема, топографічні плани масштабу 1:1000, 1:500. Невідповідність топографічних планів масштабу 1:1000, 1:500, яка є складовою Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, скрила фактичне використання земельної ділянки іншою особою, оскільки такі топографічні плани не містять обов`язкових відомостей, які передбачені законодавством України, що зазначені у плані земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 з прив`язками меж до будівель та споруд у масштабі 1:200.

Отже, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 з 1957-1960 років знаходилась у фактичному користуванні позивачки. Припинення права користування не відбувалось. Однак, Дніпровською міською радою через порушення вимог законодавства щодо землеустрою і землевідведення, документація із землеустрою видана без урахування меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), що містила на час складання такої документації 2018 року штучні лінійні споруди - огорожу та теплицю.

На думку позивача, вказане призвело до незаконної реєстрації права власності за відповідачкою ОСОБА_7 і зумовило подальше відчуження останньою земельної ділянки відповідачеві ОСОБА_4 . Тому цей договір купівлі-продажу від 26 квітня 2020 року має бути визнано недійсним на підставі ст. 203, 215 УК України. Враховуючи вищевикладене, позивачка просила: визнати рішення Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність гр. ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер (закрито), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» незаконним та скасувати запис № 27374358 від 01 серпня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на 0.1 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:032:0038, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Галушка О.В., серія та номер: 435, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ; компенсувати судові витрати по справі, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 (правонаступники, спадкоємці ОСОБА_7 ) адвокат Трофименко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, не погодився із доводами позивачки щодо порушення її права власності. Зауважив, що за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Отже, позивачка як особа, що набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набула право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Проте, позивачка до позову не надала жодного оформленого на її ім`я документа на користування чи володіння земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Відтак, у позивачки є право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою площею лише 1200 кв. м., оскільки саме в такому розмірі надавалась земельна ділянка попередньому власнику домоволодіння згідно з рішенням виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476.

На момент встановлення та узгодження меж спірної земельної ділянки (кадастровий номер :03:032:0038) відомості про оформлених прав на земельні ділянки суміжних землекористувачів на Публічній кадастровій карті і в Державному земельному кадастрі були відсутні. Сам факт сплати позивачкою земельного податку за земельні ділянки не свідчить про набуття права власності на земельну ділянку (позиція Верховного Суду у постанові від 18 березня 2019 року по справі № 343/1048/17).

Звернув увагу на те, що позивачка посилалась на те, їй належить огорожа та теплиця (Н, О), яка побудована у 1991 році за даними технічного паспорта від 20 серпня 2015 року. Однак у технічному паспорту від 24 лютого 1992 року огорожа та теплиця (Н, О) відсутні. Вважав, що позивачкою не доведено порушення відповідачами процедури приватизації земельної ділянки ОСОБА_7 і прав позивача на користування чи право володіння земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . Тому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради також позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, у судовому засіданні також не погодився із доводами позивачки про порушення її права власності. Вважав, що позивачка не надала доказів належним чином оформленого права власності на земельну ділянку.

Зазначив, що у відповідності до вимог ст. 78, 79-1 ЗК України земельні ділянки набуваються у власність і користування і можуть бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Оскільки земельна ділянка позивачки не сформована, взагалі відсутні докази щодо наявності права власності або користування земельною ділянкою, то немає підстав стверджувати, що відбулося порушення цивільного права позивачки у зв`язку з ухваленням Дніпровською міською радою спірного рішення.

Право власності за позивачем не зареєстровано, взагалі невідомо - існувало це право або ні. Тому вважав недоречним твердження позивачки, що спірне рішення ухвалено без додержання визначеної процедури. Оскільки позивачкою не доведено наявність права власності на земельну ділянку, то відсутність підстави стверджувати про його порушення. Вважав, що рішення Дніпровської міської ради прийняте в межах її компетенції, у відповідності до вимог ст.ст. 116, 118, 186-1 ЗК України. Установлених ст. 118 ЗК України підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_7 - не було. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні також позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, не погодився із доводами позивачки, вважав, що позивачка не надала доказів порушення її права. Зазначив, що домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 1200 кв. м, яка надавалася попередньому власнику (первісному власнику) згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 467, а також лишків землі 740 кв. м. Тому, позивачка, лише зважаючи на наявність у договорі купівлі-продажу майна від 24 липня 2008 року речення про те, що ця земельна ділянка загальною площею 1940 кв. м, виділена на підстав указаного рішення, вважає, що до неї земельна ділянка перейшла у фактичне користування, у зв`язку із чим вона набула права користування нею.

Проте, саме рішення або його копія до позову не додана, в матеріалах справи відсутнє. Не надавалося таке рішення чи його копія і судовому експерту ОСОБА_11 для проведення земельно-технічної експертизи. Вважав, що позивачка не надала належних, допустимих і достатніх доказів, що свідчили про перехід до неї як до нового власника права користування земельною ділянкою саме розмір 1940 кв. м.

Також зауважив, що предметом договору купівлі-продажу майна від 24 липня 2008 року є перехід права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці, а не перехід права власності чи право користування безпосередньо на земельну ділянку, адже на момент вчинене такого правочину земельна ділянка не перебувала у власності продавця. Більш того, продавець ОСОБА_12 , яка здійснила відчуження 1/3 частини домоволодіння за договором купівлі-продажу майна від 24 липня 2008 року, також не була особою, якій на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476 виділялася така земельна ділянка для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд, адже вона набула права власності на відповідну частку майна на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2008 року. Інші 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належали ОСОБА_8 , яка доводиться рідною матір`ю ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 2/3 частину спадкового майна. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину, є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

Зі свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року вбачається, що спадкове майно складається з 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1940 кв. м. (із них 1200 кв. м. надано згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476).

Суттєвим є те, що спадкодавець ОСОБА_8 також не була особою, якій відповідна земельна ділянка виділялася для будівництва та обслуговування будинку та господарських споруд. Таке домоволодіння належало ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 1982 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром №5-333, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ 20 травня 1988 року. Таким чином, достеменно не відомо - яка площа земельної ділянки виділялась первісному землекористувачу та з яким цільовим призначенням. Саме така обставина підлягає з`ясуванню, і доведення такого факту покладається на позивачку.

Зазначив, що технічний паспорт не є правовстановлюючим документом. Це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Згідно наданих позивачкою технічних паспортів, земельну ділянку під домоволодінням ділиться на дві частини: перша - для обслуговуванням будинку та господарських споруд, друга - город.

Станом на день звернення позивача до суду із цим позовом земельна ділянка під домоволодінням АДРЕСА_1 не сформована у відповідності до вимог ст. 91, 96, 123 ЗК України, її межі не визначені в натурі і не підтверджені технічною документацією із землеустрою, у зв`язку із чим позов є передчасним, тому недоречним є питання про порушення прав та інтересів позивачки як землекористувача. Крім того, ані в технічному паспорті на домоволодіння від 21 лютого 1992 року на ім`я ОСОБА_8 , ані в технічному паспорті від 17 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 , ані в технічному паспорті від 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 немає таких будівель тимчасового характеру, як теплиці. Вони з`явилися лише в технічному паспорті від 28 серпня 2015 року під літерами О, Н, а саме, зазначено - теплиці, рік побудови 1991. Не зважаючи на це, судовий експерт у висновку безпідставно відніс такі будівлі до приватної власності позивачки, хоча вони у договорі купівлі-продажу та у свідоцтві про право на спадщину відсутні.

У експертному дослідженні судовий експерт посилається на план земельної ділянки по АДРЕСА_1 з прив`язками меж до будівель та споруд, масштаб 1:2 01 за результатами виконання топографо-геодезичних робіт інженером геодезистом ОСОБА_13 від 02 червня 2020 року. Встановлення площі земельної ділянки, якою фактично користуються власники домоволодіння, не має значення для вирішення справи, адже, по-перше, право користування повинно здійснюватися на законних підставах, а не шляхом самозахоплення чи побудови на власний розсуд паркану, по-друге, у чітко визначених межах, без порушень прав та інтересів суміжних землекористувачів. Встановити це можливо шляхом виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), у відповідності до вимог ст. 55 ЗК України. Технічна документам: землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцеві погодженню не підлягає і затверджується: Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності.

Згідно ст. 79 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка, якою користуються власники домоволодіння АДРЕСА_1 , не сформована об`єкт. Відомості про її площу, межі та іншу інформації про неї не внесено до Держави: земельного кадастру. Також земельній ділянці не присвоєно кадастровий номер. За таких обставин твердження про те, що земельна ділянка, яка на праві власності належить відповідачу ОСОБА_14 , накладається на земельну ділянку право користування якою належить власникам домоволодіння АДРЕСА_1 є безпідставним та не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Щодо сплату земельного податку, то сплата земельного податку не свідчить про те, що така особа користується земельною ділянкою на достатніх правових підставах. А відкрите користування не створює правових наслідків. В аспекті можливості набуття права на земельну ділянку у порядку набувальної давності, звернув увагу на позицію Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року по справі № 670/266/17, згідно із якою навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. ст. 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Таким чином, вважав, що представник позивача, використовуючи у позові словосполучення «фактично користується», намагається підмінити поняття «користується на законних підставах», використовує технічний паспорт на нерухоме майно виготовлений приватним БТІ за документ який підтверджує право власності на майно.

Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, то позивачка не навела жодної конкретної норми права, на підставі якої вона оспорює договір купівлі-продажу земельної ділянки. На підставі викладеного, просив також відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачка надавала додаткові пояснення по справі, у яких наполягала на задоволені позовних вимог, у судовому засіданні позивачка з представником позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, просили відмовити у їх задоволенні.

Треті особи - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги позивачки.

Представник третьої особи ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області в судове засідання не прибув, про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини не прибуття в судове засідання не повідомив. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; відкладаючи розгляд в справі начебто через неможливість розглянути її без представника чи адвоката, не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. Отже, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і позивача, представників відповідачів, з`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає уточнені позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з наданих сторонами документів та доказів встановлено, що дійсно Дніпровська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, який відповідно до ст. 1, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділений правом представляти інтереси територіальної громади, приймати від її імені рішення та здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Дніпровська міська рада відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є представницьким органом місцевого самоврядування. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади, як власника землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Статтями 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України та ст. ст. 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України врегульовано порядок розпорядження землею.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Дніпровська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст є комунальною власністю. Отже, право комунальної власності на землю (земельні ділянки), виникає і без реєстрації в силу спеціальних вимог закону. Виходячи з вимог ст. 83 Земельного кодексу України презюмується належність земельних ділянок на території міста Дніпро територіальній громаді міста з визначенням її власником Дніпровської міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Право власності чи користування землею фізичними особами набувається та реалізується в порядку і на підставах, визначених Конституцією України ст. 13, 14, Земельного кодексу України ст. 78, 92, 93, 102-1, 116, 118, 119, і 23, 125, 126 Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закону «Про оренду землі») та Цивільного кодексу України.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних1 ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником 1/3 частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 24 липня 2008 року. У договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року вказано: опис об`єкта згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 18 червня 2008 року, виданого для продажу 1/3 частини домоволодіння: Земельна ділянка-площею 1200 га надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того, лишки землі 740 кв. м. Самовільно побудовано: прибудова літ. а-1 (загальною площею 15.6 кв. м.), сарай літ. В, сарай літ. М. Узаконена площа по літ. А-1: загальна 67.0 кв. м., житлова 48.1 кв. м. Співвласник ОСОБА_8 -2/3 частини. Самовільні побудови належать гр. ОСОБА_8 .

У договорі наявна також таблиця із зазначенням житлового будинку і господарських споруд, а саме, житловий будинок А-1, житловою площею 48.1 кв. м, загальною площею 67.0 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ Б шл.бл.; літня кухня літ. Г шл.бл., вбиральня літ. Д цегла; сарай з погрібом літ. Е шл.бл.; душ літ. Ж, душ літ. К, вбиральня літ. Л, сарай (самов.) літ. М, споруди № 1-9, І. У договорі також вказано, що 1/3 частина домоволодіння належить продавцю (тобто ОСОБА_12 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2008 року серія НОМЕР_2 , видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 1-1516 та зареєстровано в КП «ДМБТІ» 15 квітня 2008 року, витяг № 18509155, реєстраційний номер № 22373154. Це нерухоме майно знаходиться на земельній, ділянці площею 1200 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить 2/9 частин домоволодіння за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК. Як вказано у свідоцтві право на спадщину за законом, домоволодіння в цілому складається з житлового цегляного будинку літ. А-1, житловою площею 48.1 кв. м, загальною площею 67.0 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ. Б шл.бл.; літня кухня літ. Г шл.бл., вбиральня літ. Д цегла; сарай з погрібом літ. Е шл.бл.; душ літ. К дер.; споруди № 1-101.

У свідоцтві також указано, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1940 кв. м. (з них 1200 кв. м - надані згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) і належало спадкодавцю (тобто ОСОБА_8 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 1982 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-333, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 травня 1988 року у реєстрову книгу під № 166-69 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22373154 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради 18 вересня 2012 року за № 35539397. Інші частини домоволодіння (по 1/3) належать ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

У долученому до позову технічному паспорті на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому 24 лютого 1992 року (на ім`я ОСОБА_8 ) відомості про земельну ділянку та її площу під будинком відсутні. У долученому до позову технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 17 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 у розділі План земельної ділянки (Додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м, з них 107 під будинком, 78 під господарськими будівлями, 300 під двором, 1455 під городом. У долученому до позову технічному паспорті. на житловий будинок, виготовленому 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 у розділі План земельної ділянки (Додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м, з них 89 під будинком, 60 під господарськими будівлями, 366 під двором, 1455 під городом. У примітці вказано, що 1200 кв. м. норма, а 740 - лишки.

У долученому до висновку експерта технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 20 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 у розділі План земельної ділянки (Додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1970 кв.м, з них 88 під будинком, 103 під господарськими будівлями, 366 під двором, 1443 під городом. У примітці вказано, що 1200 кв. м. норма , а 770 - лишки.

Отже, як видно, при кожній наступній технічній інвентаризації житлового будинку інженером з інвентаризацій вказувалися різні площі земельної ділянки як під будинком і під господарськими будівлями, так і під городом, зокрема, з 2008 року до 2015 року площа зросла з 1940 кв. м до 1970 кв. м.

Як вказує позивачка у позові і під час розгляду справи теплиця і огородження були побудовані у 1991 році, а межі виділеної відповідачці земельної ділянка фактично зачіпають ці об`єкти, чим порушується її право власності на ці об`єкт нерухомості, а також право землекористувача земельної ділянки, адже при розробці проекту землеустрою з нею не будо погоджено меж землекористування.

Отже, як стверджує позивач, не вірна приватизація сусідньої земельної ділянки порушує її права та інтереси, позбавляє право вільно користуватись та розпоряджатись зазначеною її земельною ділянкою.

Право власності та користування землею набувається та реалізується в порядку та на підставах, визначених Конституцією України (ст. 13. 14), Земельного кодексу України (ст.78. 116), а також інших законів, що видаються відповідно до них (Закон України «Про оренду землі», Цивільний кодекс України).

Отже, на думку позивача, відповідач при подачі документів, укладанні договорів та реєстрації діяв не добросовісно, не виказавши своїх дійсних намірів, не вказавши правильно повністю всі дані свої і об`єкту нерухомості. Відбулося порушення законних прав та інтересів їїґ та територіальної громади міста в особі органу місцевого самоврядування - Дніпровської міської ради полягає у тому, що не вірно визначені розміри земельних ділянок, а на підставі цього і невірне укладення наступних правочинів, порушує законне право позивача на користування та розпорядження земельною ділянкою та встановлений законодавством порядок набуття прав на об`єкти нерухомості, набуття прав та реалізації прав на землю (земельну ділянку) комунальної власності, а також майнові інтереси територіальної громади міста Дніпро щодо користування та розпорядження землею, що є порушенням економічних інтересів громади.

Частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

Таким чином, єдиним вирішенням спірного питання, на думку позивача, є захист у судовому порядку, шляхом скасування рішення та визнання договору недійсним. На їх звернення до відповідачів про з`ясування обставин вказаного спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим права позивача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідача по оформленню земельної ділянки та права власності неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ст. 2, 72, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом з`ясовано, що згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло Із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Із позовної заяви, пояснень сторін і доданих матеріалів випливає, що позивачка ОСОБА_1 є власником 1/3 частина домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі- продажу від 24 липня 2008 року. У договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року вказано: опис об`єкта згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 18 червня 2008 року, виданого для продажу 1/3 частини домоволодіння: Земельна ділянка-площею 1200 га надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того, лишки землі 740 кв. м. Самовільно побудовано: прибудова літ. а-1 (загальною площею 15.6 кв. м.), сарай літ. В, сарай літ. М. Узаконена площа по літ. А-1: загальна 67.0 кв. м., житлова 48.1 кв. м. Співвласник ОСОБА_8 -2/3 частини. Самовільні побудови належать гр. ОСОБА_8 .

У договорі наявна також таблиця із зазначенням житлового будинку і господарських споруд, а саме, житловий будинок А-1, житловою площею 48.1 кв. м, загальною площею 67.0 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ Б шл.бл.; літня кухня літ. Г шл.бл., вбиральня літ. Д цегла; сарай з погрібом літ. Е шл.бл.; душ літ. Ж, душ літ. К, вбиральня літ. Л, сарай (самов.) літ. М, споруди № 1-9, І. У договорі також вказано, що 1/3 частина домоволодіння належить продавцю (тобто ОСОБА_12 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину від 18 березня 2008 року серія НОМЕР_2 , видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за № 1-1516 та зареєстровано в КП «ДМБТТ» 15 квітня 2008 року, витяг № 18509155, реєстраційний номер № 22373154. Це нерухоме майно знаходиться на земельній, ділянці площею 1200 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивачці ОСОБА_1 на праві власності належить 2/9 частин домоволодіння за цією ж адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК. Як вказано у свідоцтві право на спадщину за законом, домоволодіння в цілому складається з житлового цегляного будинку літ. А-1, житловою площею 48.1 кв. м, загальною площею 67.0 кв. м та господарські будівлі і споруди: літня кухня з погрібом літ. Б шл.бл.; літня кухня літ. Г шл.бл., вбиральня літ. Д цегла; сарай з погрібом літ. Е шл.бл.; душ літ. К дер.; споруди № 1-101.

У свідоцтві також указано, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1940 кв. м. (з них 1200 кв. м - надані згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476) і належало спадкодавцю (тобто ОСОБА_8 ) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 1982 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 5-333, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20 травня 1988 року у реєстрову книгу під № 166-69 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 22373154 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого КП Дніпропетровське МБТІ Дніпропетровської обласної ради 18 вересня 2012 року за № 35539397. Інші частини домоволодіння (по 1/3) належать ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

У долученому до позову технічному паспорті на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому 24 лютого 1992 року (на ім`я ОСОБА_8 ) відомості про земельну ділянку та її площу під будинком відсутні. У долученому до позову технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 17 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_1 у розділі План земельної ділянки (Додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м, з них 107 під будинком, 78 під господарськими будівлями, 300 під двором, 1455 під городом. У долученому до позову технічному паспорті. на житловий будинок, виготовленому 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 у розділі План земельної ділянки (Додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м, з них 89 під будинком, 60 під господарськими будівлями, 366 під двором, 1455 під городом. У примітці вказано, що 1200 кв. м. норма, а 740 - лишки.

У долученому до висновку експерта технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому 20 серпня 2015 року на ім`я ОСОБА_1 у розділі План земельної ділянки (Додаток 2.1. до інструкції про порядок технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна) у таблиці «Експлікація» вказано, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1970 кв.м, з них 88 під будинком, 103 під господарськими будівлями, 366 під двором, 1443 під городом. У примітці вказано, що 1200 кв. м. норма , а 770 - лишки.

Як видно, при кожній наступній технічній інвентаризації житлового будинку інженером з інвентаризацій вказувалися різні площі земельної ділянки як під будинком і під господарськими будівлями, так і під городом, зокрема, з 2008 року до 2015 року площа зросла з 1940 кв. м до 1970 кв. м.

Як вказує позивачка у позові і під час розгляду справи теплиця і огородження були побудовані у 1991 році, а межі виділеної відповідачці земельної ділянка фактично зачіпають ці об`єкти, чим порушується її право власності на ці об`єкт нерухомості, а також право землекористувача земельної ділянки, адже при розробці проекту землеустрою з нею не будо погоджено меж землекористування.

Отже, як стверджує позивач, не вірна приватизація сусідньої земельної ділянки порушує її права та інтереси, позбавляє право вільно користуватись та розпоряджатись зазначеною її земельною ділянкою.

Суд вважає помилковими такі висновки і позицію позивача про те, що не вірно проведено приватизацію сусідньої земельної ділянки та що вона (позивачка) є законним (з належним чином оформленими документами землекористування) землекористувачем земельної ділянки, яка на її думку, незаконно виділена відповідачці ОСОБА_7 , виходячи з такого.

Маючи у власності частину домоволодіння, яке розташоване на певній земельній ділянці, позивачка не могла не усвідомлювати, що в силу закону власність зобов`язує і користування роками і десятиліттями не оформленою земельною ділянкою порушує принцип добросовісності і добросусідства.

Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 200/2192/18, вказав на те, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Це право суду, а не обов`язок (що також відповідає правовій позиції ВС).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) від 04 вересня 2018 року вказано, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар».

Також суд вважає, що в даній справі необхідно застосувати принцип належного урядування, закріплений Європейським судом із прав людини.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від ЗО травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У статті 81ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 82 ЩІК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по сучі справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041.

Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У цій справі підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «nonconcedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої принцип добросовісності. У статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Позивачка вказувала і це видно з договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року, що земельна ділянка під домоволодінням площею 1200 кв. м надавалася попередньому власнику будинку за рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476. При цьому, в описі не вказано, чи земельна ділянка виділялася ОСОБА_12 , чи іншій особі. Вказано - також лишки 740 кв. м., з чого не зрозуміло ці лишки надавалися ОСОБА_12 (чи іншій особі) або не надавалися або ці 740 кв. м лишків нотаріусом написано за даними технічної інвентаризації.

2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 належали ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_1 і яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що позивачкою не заперечувалося. Після її смерті відкрилася спадщина на 2/3 частину спадкового майна. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину стали позивачка ОСОБА_1 і треті особи по справі - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 . У свідоцтві про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року також вказано, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 1940 кв. м. (із них 1200 кв. м. надано згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476). Однак доказів того, що ОСОБА_8 виділялася вказана земельна ділянка (і лишки) для будівництва та обслуговування будинку і господарських споруд також не надано.

Відповідно д ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Технічний паспорт не є правовстановлюючим документом.

Наказом Держбуду України від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, затверджена Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (Інструкція № 127). Ця Інструкція (згідно редакції на момент останньої технічної інвентаризації будинку у 2015 році) розроблена відповідно до чинного законодавства з метою нормативно-методичного забезпечення діяльності суб`єктів господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна.

Згідно із п. 1.2. розділу 1 Інструкція визначає порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд з метою: - визначення їх фактичної площі та об`єму (щодо проектних); - обстеження та оцінки технічного стану наявних об`єктів; - установлення вартості об`єктів.

У п. 3.1. розділу 3 Інструкції № 127 вказано, серед іншого, що під час виконання технічної інвентаризації необхідно дотримуватися такої черговості робіт, у т.ч. виконання обстеження, обмірів, складання схематичних креслень земельних ділянок, будинків, допоміжних будівель та споруд.

У п. 3.2. розділу 3 Інструкції № 127 «Порядок проведення обмірювальних робіт» вказано, що на планах земельних ділянок: вказуються відомості про те, що збудовано.

Розділ 5 Інструкції № 127 передбачає порядок складання абрису та схематичного плану земельної ділянки .

Так, на план земельної ділянки, розміщений на загальному плані будівельного кварталу, наносяться такі показники з абрису: по межах земельної ділянки проставляються лінійні розміри (без розмірних стрілок у середині промірних ліній); зовнішні розміри будинків на плані проставляються поза їх контуром; наносяться всі будинки з прибудовами, тамбурами, галереями, сходами, ганками, приямками та іншими деталями, господарські будівлі, а також: альтанки, криниці, паркани, замощення та різні угіддя.

Підрахунок площі земельної ділянки здійснюється, як правило, за даними вимірів шляхом розбивки ділянки на нескладні геометричні фігури. За умов складної конфігурації ділянок підрахунок площ можна здійснювати планіметром.

Підрахунки площ земельних ділянок (у т.ч. забудованої частини, замощень, угідь тощо), виконані за формулами, заносяться в журнал обчислення площ земельних ділянок (додаток 1.9 ).

На копіях планів земельних ділянок проставляються розміри будинків, меж, позначаються найменування угідь (город, сад, двір та ін.).

Додатком 2.1 до Інструкції є схематичний план земельної ділянки садибного (індивідуального) житлового будинку, у якому вказується загальна площа земельної ділянки, у т.ч. під будинком, під господарськими будівлями, під садом, городом, також вказується норми і лишки.

При цьому, у Методичних рекомендаціях з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженими Наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146, які були чинними на момент технічної інвентаризації (були рекомендаціями до інструкції № 127 ще 2001 року), було вказано, що Розрахунок площі присадибної ділянки вноситься до відповідного Журналу (додаток 1.9 до Інструкції (п. 6.3.7 Методичних рекомендацій). У гр. 5 - записується площа земельної ділянки за нормою, у гр. 6 - лишок земельної ділянки на підставі правовстановлювальних документів. Різниця між обміряною площею та площею земельної ділянки за нормою плюс лишок - самовільно зайнята площа землі (вноситься до гр. 7).

З аналізу наведених норм випливає, що технічний паспорт складається з метою технічної інвентаризації лише будинків, допоміжних будівель та споруд. Дані з технічного паспорта не можуть бути доказами належності особі ані будинку ані земельної ділянки на праві власності, адже відомості до технічного паспорта вносяться за результатами обмірів об`єктів схематично, а підрахунок площі земельної ділянки здійснюється за даними вимірів шляхом розбивки ділянки на нескладні геометричні фігури. У технічному паспорті можуть бути внесені норми і лишки земельної ділянки, однак вони встановлюються на підставі правовстановлювальних документів.

Проте правовстановлюючих документів на земельну ділянку позивачка не надала.

Щодо посилань позивачки про порушення права на приватизацію.

Позивачка вказує на порушення її права як землекористувача на приватизацію землі, якою вона користується ще з 90-хроків і до цього часу.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Згідно із ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Позивачка юридично з 2008 року користувалася земельною ділянкою. Проте з 2008 року і до цього часу не зверталася до відповідного органу приватизації із заявою про надання їй в передбаченому законом порядку земельної ділянки у безоплатне користування.

Також у позові і під час розгляду справи позивачка і її представник не навели міркувань щодо того які саме межі земельної ділянки мали бути погоджуватися із позивачкою.

Суд вважає неспроможними і такими, що не ґрунтуються на законі доводи позивачки, що при обстеженні земельної ділянки, той хто виходив на обстеження мав врахувати, що на земельній ділянці, яка виділяється стоять теплиці, оскільки доказів того, що теплиця збудована позивачкою на її земельній ділянці суду не було надано.

У представлених суду правовстановлюючих документах - договорі купівлі-продажу від 24 липня 2008 року і у свідоцтві про право на спадщину від 16 жовтня 2012 року ці об`єкти відсутні, а дані технічного паспорта, як вказано було вище, жодним чином не доводять законність побудови позивачкою цих об`єктів на тому місці, де є так зване «накладення» із земельною ділянкою ОСОБА_7 .

Статтею 123 ЗК України передбачено, що надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Разом із тим, позивачка не надала суду доказів того, що стосовно земельної ділянки була складена технічна документація (проект) і були вставлені її межі в натурі.

Щодо сплати земельного податку.

Позивачка з 2012 року є власником 5/9 частини домоволодіння, сплачує земельний податок лише за період з 2017-2019 р.р. за користування земельною ділянкою площею 0.0647 га. Однак в жодному разі сплата земельного податку не свідчить про те, що особа користується земельною ділянкою на достатніх правових підставах. Сплачуючи податок за земельну ділянку, особа не набуває право користування чи права власності на таку земельну ділянку. Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 березня 2019 року по справі № 343/1048/17, факт сплати земельного податку за земельні ділянки не свідчить про набуття права власності на земельну ділянку

Розглядаючи питання про наявність порушень порядку відведення земельної ділянки, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 1. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тобто, предметом захисту у суді має бути порушене право, свобода чи інтерес.

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Стаття 79-1 ЗК України встановлює, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку за місцем її розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи.

Згідно зі ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Позивачка не набувала ані права власника ані права користувача земельної ділянки, оскільки жодного правовстановлюючого документа, який свідчив хоча б про початкові етапи відведення земельної ділянки рішення місцевої ради, проект землеустрою, не говорячи вже про реєстрацію права власності (користування) суду не надано.

Позивачка вказує, що на її земельній ділянці з 1991 року збудовані дві теплиці. Разом із тим, у технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому 21 лютого 1992. року на ім`я ОСОБА_8 і в технічних паспортах, виготовлених 17 червня 2008 року, 17 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 теплиць немає. Ці об`єкти вказані лише у технічному паспорті, виготовленому 28 серпня 2015 року, де під літерами О, Н зазначено - теплиці, рік побудови - 1991.

Вказуючи у позові і під час розгляду справи про те, що виділення спірної земельної ділянки порушує право позивачки на користування спорудами, які вона побудувала ще з 1991 року, позивачка не надала доказів і не змогла пояснити, яким саме чином вона визначила межі земельної ділянки для будівництва таких споруд, і чому огорожа і теплиця побудовані саме на її земельній ділянці, яким чином обиралося місце для будівництва. Пояснила лише, що паркан і теплиці буди побудовані за попереднім узгодженням із сусідами, а працівники БТІ потім все зафіксували у технічному паспорті.

Надане позивачкою «Зображення ділянки вул. Мільмана з публічної кадастрової карти» не є належним і допустимим доказом ані користування земельною ділянкою ані «накладення» на неї земельної ділянки відповідачки, адже на наданій Публічній кадастровій карті відсутні відомості про право позивачки на землю. Натомість, на карті наявна інформація про кадастровий номер земельної ділянки :03:032:0038, яка належить ОСОБА_7 ..

Суд, з урахуванням встановлених обставин справи, не приймає як доказ порушеного права позивачки наданий нею висновок судового експерта Рябкіна В.П. № 4 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження, яким установлено, що земельна ділянка, кадастровий номер :03:032:0038 площею 0.1 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_7 накладається відносно фактичної межі земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та огороджена металевою огорожею (площа накладання складає 617 квадратних метри (площа накладання пофарбована синім кольором - додаток № 15).

Експертові для проведення експертизи не було надана ані відповідних правовстановлюючих документів для проведення експертизи, ані правовстановлюючих документів на земельну ділянку кадастровий номер :03:032:0038 площею 0.1 га, яка належить ОСОБА_7 .

У межах наданих експертові вихідних даних виключно на будинок: договору купівлі-продажу будинку, свідоцтва про право на спадщину на будинок і технічного паспорта на будинок, він надав відповідь лише про те, що має місце накладення відносно фактичної межі земельної ділянки, якою фактичному користуються власники будинку АДРЕСА_1 , а не яким ця земельна ділянка належить на праві користування.

З урахуванням викладеного, питання про порушення вимог чинного законодавства при розробці відповідачкою проекту землеустрою не може підніматися позивачкою, оскільки відсутнє порушене її право як землекористувача і власника.

Таким чином, суд доходить висновку, що рішення від 25.08.2018р. № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_7 » жодним чином не порушує ані переважне право ОСОБА_1 на приватизацію земельної ділянки кадастровий номер :03:032:0038 площею 0.1 га, а ні право користування земельною ділянкою. Відсутність порушеного права є підставою для відмови в позові про скасування цього рішення і відповідного запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_7 .

Оскільки позивачці відмовлено у задоволенні вимог про визнання незаконним і скасування рішення Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34, то також не підлягають задоволенню вимоги, що випливають з правомірності цього рішення - про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2020 року укладеного між ОСОБА_7 і ОСОБА_4 .

Крім того, відповідачу ОСОБА_4 належить земельна ділянка з кадастровим номером :03:032:0038, площею 0.1 га, і вона нібито накладається відносно фактичної межі земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посилаючись при цьому на висновок експерта № 4 від 17 липня 2020 року.

Як передбачене ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

В порушення зазначених норм процесуального права позивачем не долучено до позовної заяви жодного правовстановлюючого документу на нібито належну їй земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Без ініціювання клопотання про долучення доказів, обґрунтування причин їх не долучення до позовної заяви, причин не подання суду першої інстанції, певні документи дивним чином долучаються до апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року по даній справі. А тому, в розумінні положень ч. 8 ст. 83 ЦПК України, зазначені докази не повинні прийматись судом до розгляду.

Незважаючи на це, не зайвим буде надати оцінку наданих позивачем документів.

Згідно договору про надання у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п`яти включно від 23 вересня 1957 року, на підставі рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих № 476 від 13 вересня 1957 року, було відведено земельну ділянку та надано ОСОБА_15 у безстрокове користування у АДРЕСА_3 , загальною площею 1200 кв. м. Аналогічна інформація щодо адреси земельної ділянки, її площі міститься й у плані земельної ділянки.

Позивач зазначає про накладення земельної ділянки ОСОБА_4 на «належну» позивачу ОСОБА_1 та іншим співвласникам ОСОБА_5 , ОСОБА_6 земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому не долучаючи жодного доказу на підтвердження що це та ж сама земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Як зазначено в позовній заяві, проте не підтверджено письмовими доказами, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 07 березня 1978 року, спадкоємцями майна ОСОБА_15 є в рівних частках кожний ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 . Спадкове майно, поміж іншого, складається з житлового будинку, розташованому на земельній ділянці розміром 1280 кв. м. у АДРЕСА_1 .

Проте в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи, якими підтверджено що земельна ділянка у АДРЕСА_1 належала померлому ОСОБА_15 . В матеріалах справи відсутні документи на підтвердження відношення земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка була надана у безстрокове користування ОСОБА_15 , до успадкованої земельної ділянки у АДРЕСА_1 . У разі підтвердження ідентичності вищевказаних земельних ділянок в матеріалах справи відсутня інформація, на яких правових підставах розмір земельної ділянки було збільшено з 1200 кв. м. на 1280 кв. м.

Згідно ст. 331 ЦК України (в редакції 1963 року), договір безоплатного користування майном припиняється у разі смерті громадянина, який приймав участь в договорі.

Таким чином, на підставі ст. 331 ЦК України (в редакції 1963 року), з дня смерті ОСОБА_15 , а саме з 17 липня 1977 року, договір від 23 вересня 1957 року в частині права безстрокового використання земельної ділянки припинив дію.

Надалі позивач посилається на договір купівлі-продажу від 27 січня 1982 року, згідно якого ОСОБА_18 та ОСОБА_17 продали, а ОСОБА_8 купила 2/3 частини житлового будинку у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1200 кв. м. Розмір земельної ділянки відрізняється від розміру, зазначеного у свідоцтві про право на спадщину від 07 березня 1978 року.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2008 року, ОСОБА_12 успадкувала після ОСОБА_16 1/3 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв. м. (крім того лишки 740 кв. м.), що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину від 07 березня 1978 року. У свідоцтві про право на спадщину від 07 березня 1978 року відсутня будь-яка інформація щодо лишок (землі) у розмірі 740 кв. м.. та в матеріалах справи відсутні докази, у тому числі нормативно-правове обґрунтування, утворення таких «лишок».

Згідно договору купівлі-продажу від 24 липня 2008 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_12 1/3 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

В пункті 1.2 Договору зазначений опис об`єкта: згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 18 червня 2008 року, виданого для продажу 1/3 частини домоволодіння: земельна ділянка площею 1200 кв. м. надана згідно рішення Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476, крім того лишки 740 кв. м..

При цьому, в пункті 1.4 Договору зазначене, що майно знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв. м.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 жовтня 2012 року, спадкоємцями майна ОСОБА_8 , яке складається з 2/3 частини домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1940 кв. м. (з них 1200 кв. м. надана згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року № 476), і належало спадкодавцю на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 27 січня 1982 року, є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . В той же час, як викладено вище, в договорі купівлі-продажу від 27 січня 1982 року зазначений розмір земельної ділянки 1200 кв. м..

З аналізу інформації, яка міститься у перелічених документах, вбачається, що розмір земельної ділянки без будь-якого нормативно-правового обґрунтування, надання відповідних доказів, збільшується, утворюються лишки.

Аналогічного змісту зауваження стосується й розміру земельної ділянки, зазначеної у технічних паспортах на домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Так, у копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 24 лютого 1992 року, відомості про земельну ділянку та її площу під будинком відсутні. У копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 17 червня 2008 року, вказано що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м., з них 107 кв. м. під будинком, 78 кв. м. під господарськими будівлями, 300 кв. м. під двором, 1455 кв. м. під городом. У копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 17 серпня 2012 року, вказано що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1940 кв. м., з них 89 кв. м. під будинком, 60 кв. м. під господарськими будівлями, 366 кв. м. під двором, 1455 кв. м. під городом. У примітці вказано що 1200 кв. м. норма, а 740 кв. м. лишки. У копії технічного паспорту на вказаний будинок, виготовленого 20 серпня 2015 року, вказано що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 1970 кв. м., з них 88 кв. м. під будинком, 103 кв. м. під господарськими будівлями, 366 кв. м. під двором, 1443 кв. м. під городом. У примітці вказано, що 1200 кв. м. норма, а 770 кв. м. лишки.

Таким чином, в матеріалах справи не міститься жодного правовстановлюючого документу на ім`я позивача, яким підтверджено право користування, або власності на земельну ділянку на території домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Зазначені протиріччя в розмірах земельної ділянки, про яку в позові ставить питання ОСОБА_1 можливо було б усунути шляхом призначення відповідної експертизи, оскільки для цього потрібні спеціальні знання, певні спеціалісти, виміри належними інструментами і дослідження документації. Але позивачка не тільки не заявляє вказане клопотання, а і заперечує проти цього клопотання зі сторони відповідачів; судом була призначена така експертиза, але вона не була проведена саме через ненадання документів експертам позивачкою.

Відповідне посилання на необхідність цього з`ясування мається і в постанові Верховного Суду при скасуванні попереднього рішення в цій справі і ухвали апеляційного суду про розміри земельної ділянки, її конфігурацію, накладення і інш.. Але вирішити таке виявилося неможливим через зазначену позицію позивачки. А без цього, на думку суду, вирішити спірне питання в сенсі заявленого позивачкою позову неможливо.

Нормами ст. 12 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу) та інші.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 ЗК України).

За змістом ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Як передбачене ч. 10 ст. 78-1 ЗК України, державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Згідно з ч. І, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому, при застосуванні положень ст. 120 ЗК України, у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Отже, враховуючи те, що будь-яке право на спірну земельну ділянку за позивачем (власності, користування тощо) не зареєстровано, фактичне користування позивачем вказаною ділянкою не свідчить про наявність у нього такого права.

З набуттям, згідно договору купівлі-продажу, позивачем права власності на частину домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці, до неї, як до нового власника частини цього нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, так як продавець на момент укладення договору купівлі - продажу не мав права власності на цю земельну ділянку, а перейшло право оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 таке право не реалізувала, а відповідно відсутні докази порушення її права, та підстави для звернення до суду із позовною заявою з метою узаконіння різних розмірів земельної ділянки, конфігурації її меж, вирішення питання «лишків», закріплення цього рішенням суду, а не зверненням спочатку у передбаченому законом порядку до органів місцевого самоврядування, оскільки не оформлені земельні ділянки знаходяться в віданні останніх.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, як на підтвердження права на спірну земельну ділянку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , Позивач посилається на рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих № 476 від 13 вересня 1957 року. Зазначеним рішенням було відведено земельну ділянку, та надано ОСОБА_15 у безстрокове користування у АДРЕСА_3 .

Якщо під час судового розгляду справу належними та допустими доказами (на теперішній час вони відсутні) буде підтверджено, що зазначена земельна ділянка все ж таки має відношення до земельної ділянки у АДРЕСА_1 , то у позивача є право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою площею лише 1200 кв. м., оскільки саме у такому розмірі надавалась земельна ділянка, згідно рішення виконкому Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 13 вересня 1957 року за № 476.

Інших правовстановлюючих документів на підтвердження законності збільшення розміру спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

Після проведеного аналізу, слід надати оцінку висновку експерта № 4 від 17 липня 2020 року, яким нібито підтверджено факт накладення земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038, що належить ОСОБА_4 , на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Як вбачається зі змісту вказаного висновку, на вирішення експерту були сформульовані та поставлені питання, якими він був обмежений у наданні висновку.

Так, експерту були поставлені питання щодо накладення земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038, що належить ОСОБА_4 , відносно фактичних меж земельної ділянки, яка є у фактичному користуванні власників домоволодіння по АДРЕСА_1 . Дане дослідження повинно було проводитись лише на підставі правовстановлюючих документів, та повинні були вирішуватись питання щодо накладення земельних ділянок, які перебувають у законній власності землекористувачів. Експерту не було надано жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , в яких повинні бути відображені, поміж іншим, розмір та межі ділянки.

Як вже неодноразово зазначалось, якщо позивач і має якесь право стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_1 , то це право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою площею лише 1200 кв. м.. В долученому до висновку експерта № 4 від 17 липня 2020 року плану земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 зазначено, що площа земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні 2017 кв.м.. Та саме із зазначеної площі виходив експерт при наданні вказаного висновку. Звісно ж, в такому випадку буде підтверджено факт накладення земельних ділянок. Проте, жодним доказом не підтверджено законність перебування у користуванні чи у власності позивача спірної земельної ділянки, тим більш у розмірі 2017 кв.м..

Площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 до меж земельної ділянки з кадастровим номером :03:032:0038 (сума розмірів, зазначених у долученому до висновку експерта № 4 від 17 липня 2020 року плану земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 ) складає 1595 кв. м. (17.86 + 1.23+8.51 + 54.88 + 19.47 + 28.88 + 28.71 = 159.54). Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :03:032:0038, що належить ОСОБА_4 , не накладається на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Вільна площа між земельною ділянкою з кадастровим номером :03:032:0038, що належить ОСОБА_4 , та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 1200 кв. м., складає 395 кв. м. (1595-1200=395).

Таким чином, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження законності перебування у її власності чи користуванні земельної ділянки по АДРЕСА_1 , її розміру, конфігурації, меж, тощо, а також факту накладення на зазначену земельну ділянку земельної ділянки із кадастровим номером :03:032:0038, що належить ОСОБА_4 ..

Відповідно не підтверджується порушення прав позивача цим відповідачем та взагалі існування предмету спору. А тому, підстави для визнання рішення Дніпровської міської ради від 25 серпня 2018 року № 102/34 «Про передачу земельної ділянки у районі АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» незаконним, та скасування запису № 27374358 від 01 серпня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на 0.1 га земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:032:0038, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24 червня 2020 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , відсутні.

Враховуючи той факт, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, також не має підстав і для стягнення судових витрат.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 125 Земельного Кодексу України визначає, шо право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Відповідно до ч. З ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядуванні! та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК Української PCP 1970 року на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Згідно до частини першої статті 30 Земельного кодексу України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України 2001 року якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об' єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд приймає до уваги і наступне.

Об`єктом цивільних прав являється земля, яка оформлена як земельна ділянка згідно з правилами ст. 79-1 ЗК України.

На підставі ч. ч. 1, 4 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Згідно з матеріалами цієї справи позивачка не виконала вказані вимоги закону стосовно зайнятої нею земельної ділянки, яка знаходиться в її користуванні.

Згідно ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

На підставі ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Перший протокол Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, Закону України «Про міжнародні договори України» застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Зазначена правова позиція закріплена у ч. 1 ст. 41 Конституції України, де зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Предметом безпосереднього регулювання статті Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом визнання недійсним договору та зобов`язання повернути все одержане за договором.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до цієї Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес» АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України») напрацьовані три критерії, які слід оцінювати для того, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар».

Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, питання про яку позивач перед відповідачами взагалі не порушує.

Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі «Москаль проти Польщі»). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладається на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки»). Ризик будь-якої помилки державного округу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії»).

За викладених вище обставин, задоволення заявлених позивачкою позовних вимог суперечитиме загальним принципам і критеріям правомірного позбавлення майна, закладеним у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушенням принципу рівності власників перед законом, закріпленим у тому числі ст. 41 Конституції України, та порушенням балансу наявних інтересів тому, що громадяни не мають нести відповідальність за помилки, які були допущені державними органами чи їх посадовими особами.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Гладишева проти Росії» від 06 грудня 2011 року; «Пчелінцева та інші проти Росії» від 17 листопада 2016 року).

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, Постанови Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 199/8047/16-ц, конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

За загальним правилом, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам його дійсності. До зазначених умов ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема, віднесено відповідність форми вчинення правочину вимогам закону. Нотаріальне посвідчення правочину означає, що його зміст, час і місце вчинення, наміри суб`єктів правочину, його відповідність закону та інші обставини розглядаються як встановлені й достовірні.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсна Верховного Суду «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину». У п. 7 постанови «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом».

За правилами ч. 1 і 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. З ст. 215 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів - а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Однак звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надано доказів того, що його права та законні інтереси були порушені спірними реєстраціями, оформленням права власності та незрозуміло як виконувати рішення суду в разі визнання спірного договору недійсним: позивачка нічого не говорить і не заявляє вимоги про реституцію, компенсацію, повернення майна і інш..

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Власником (не оформленої) земельної ділянки є держава, яка відповідно до вимог статті 13 Конституції України та статті 91 ЗК України зобов`язана не використовувати право власності на шкоду людині і суспільству.

Так, Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Конституційний Суд України у рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес), роз`яснив поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У цьому Рішенні Конституційного Суду України надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002-ІІ).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Тобто інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано в резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина 1 статті 16 ІІК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права. за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

Частиною 1 статті 14 ЦК України передбачено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 3 цієї статті ЦК України визначено, що виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Разом з цим обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на наведене, заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15- рп/20041.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу, та у господарських відносинах.

За змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила.

Відповідно до приписів п. 3.4. Пленуму ВГСУ № 6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»: за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розміщене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають, (правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 902/889/16 та від 21 січня 2019 року у справі № 910/22093/17, від 20 березня 2019 року справа № 910/6186/17, Верховний Суд в постанові від 06 березня 2019 року по справі № 910/1056/18 відмовив Київської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки).

Відсутність у позивача правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у разі правомірності набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради і ОСОБА_4 про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1, 3, 7, 8, 13, 14, 19, 55, 124, 129140, 141, 144 Конституції України, ст. 3-5, 11, 15, 16, 60, 169, 172, 202, 203, 215, 216, 236, 258, 259, 263-265, 268, 331, 334, 374, 376, 377, 387, 526, 527, 530 ЦК України, ст. 1, 80, 83, 116, 122, 123-127, 211, 212 Земельного кодексу України, ст. 1, 4-6, 10, 16, 18, 25, 26, 60, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 1, 3, 4, 26, 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1, 2, 4, 6, 10, 16, 18-1, 26, 27-1, 28, 60, 63, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , Дніпровської міської ради і ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і Головне управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області про визнання рішення міської ради незаконним, скасування запису державного реєстратора про право власності та визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень ч. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 16 червня 2025 року.

Суддя