ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4808/25 Справа № 176/1107/24 Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року у складі судді Волчек Н.Ю. по цивільній справі № 176/1107/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , на предмет визнання недійсними договорів дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 65,7 м2, нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 35,1 м2 та квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 44,2 м2, укладені 11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та скасування відповідних реєстраційних записів про право власності на зазначене нерухоме майно, обґрунтовуючи це тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року задоволено позовні вимоги та стягнуто заборгованість за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 365 686 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 114 496,29 грн та три відсотка річних від простроченої суми боргу у розмірі 25698,22 грн. Вказане рішення набрало законної сили та звернуто до виконання. Після ухвалення рішення ОСОБА_2 , з метою уникнення виконання судового рішення, уклав договори дарування спірного майна на користь свого батька ОСОБА_3 . Позивач вважає, що вказані договори дарування є фіктивним, оскільки укладені між родичами та спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року про стягнення грошових коштів із ОСОБА_2 , а, відтак, є недійсними, в силу ст. 215, 234 ЦК України (а.с.1-4).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Кубай Л.В., про визнання угод недійсними, відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави (а.с. 101-103).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 у березні 2025 року подав апеляційну скаргу (а.с. 106-110), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції помилково взято до уваги той факт, що відповідач ОСОБА_2 дізнався про наявність заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року у справі №756/5777/23 лише у кінці серпня 2023 року, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи №756/5777/23, про що також зазначено і в ухвалі суду про перегляд заочного рішення від 20 вересня 2023 року.

Також це спростовується і фактом укладання спірних договорів 11 серпня 2023 року, враховуючи, що відповідач усвідомлював свою матеріальну відповідальність перед позивачем та вчинив дії, спрямовані на погіршення свого майнового стану, уклавши спірні договори.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги і той факт, що відповідачі між собою є близькими родичами сином та батьком, що підтверджує формальну зміну статусу нерухомого майна з метою його приховування від органів виконавчої служби, що, в силу ст. 203,215,234 ЦК України, є фіктивними договорами, а, відтак, і недійсними, враховуючи недобросовісну поведінку відповідачів.

Відповідач ОСОБА_2 , через свого представника адвоката Сербіна Б.О. у квітня 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити, мотивуючи це тим, що скаржник посилається на постанову Верховного Суду у скарзі, де правовідносини відмінні від правовідносин у даній справі, що не може бут застосовано при перегляд судового рішення в апеляційній інстанції. Відповідач наголошує, що довідався про наявність заочного рішення суду від 27 липня 2023 року у кінці серпня 2023 року та одразу подав заяву про його перегляд, що підтверджується ухвалою суду від 23 серпня 2023 року. У скаржника відсутні будь-які докази вчинення фіктивного правочину та умислу відповідачів на укладання таких правочинів без наміру створення правових наслідків, оскільки такі наслідки сторонами правочинів обумовлені та викладені у договорах, а реальна реєстрація цих правочинів свідчить про реальне настання таких наслідків. Також доводи скаржника щодо відчуження спірного майна на користь батька не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, та не є підставою вважати, що, в силу ст. 234 ЦК України, такі правочини є фіктивними, оскільки обставини фіктивності повинні існувати на момент вчинення правочинів, що позивачем не доведено.

Інші учасники справи, не скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності ОСОБА_1 належними та достатніми доказами того факту, що спірні договору були укладені з метою уникнення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 та навмисного приховання майна від виконання за рахунок такого майна судового рішення шляхом звернення стягнення на майно. Натомість, суд вважав доведеним, що спірні договори укладені сторонами договорів з їх підписанням, досягненням усіх істотних умов договору, володінням сторонами повним обсягом дієздатності та вільним волевиявлення сторонами договорів, що відповідало їх внутрішній волі. На момент як укладання спірних договорів, так і на момент їх державної реєстрації не існувало жодних обмежень, обтяжень, арештів, щоб унеможливлювало використання та розпорядження спірним нерухомим майном та такі правочини повністю відповідають ст. 203,215,717 ЦК України.

Разом з цим суд першої інстанції вважав доведеним, що на день укладання спірних договорів 11 серпня 2023 року судове рішення ще не набрало законної сили, а виконавче провадження з примусового його виконання було відкрито лише 27 листопада 2023 року, що зводиться до припущень позивача щодо фіктивності спірних договорів та їх недійсності.

Колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені (а.с.11-13).

Вказаним рішенням суду стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 365 686 грн, відсотки за користування коштами у розмірі 114 496,29 грн та три відсотка річних від простроченої суми боргу у розмірі 25 698,22 грн.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року набрало законної сили 21 жовтня 2024 року.

В той час, 11 серпня 2024 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 582, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського району Дніпропетровської області Кубай Л.В., за яким безоплатно передав у власність ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.42,43).

11 серпня 2024 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 578, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського району Дніпропетровської області Кубай Л.В., за яким безоплатно передав у власність ОСОБА_3 нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 45,46.)

11 серпня 2024 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 580, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського району Дніпропетровської області Кубай Л.В., за яким безоплатно передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с.43 зворот, а.с. 44).

На примусовому виконанні у заступника начальника Оболонського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіональнтого управління Міністерства юстиції (м Київ) Поліщук В.В. перебуває виконавче провадження № 73425739 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , відкритого 27 листопада 2023 року на підставі виконавчого листа № 756/5777/23 від 22 листопада 2023 року виданного Оболонським районним судом м. Києва (а.с.9-10).

З`ясовуючи характер спірних правовідносин з відмовою у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що надані сторонами докази свідчать про те, що ОСОБА_2 має зобов`язання перед ОСОБА_1 , які на час розгляду справи виконані не були.

При цьому, суд першої інстанції зазначав, що доводи позивача про те, що спірні договори дарування належного ОСОБА_2 спірного нерухомого майна, укладені на користь свого батька ОСОБА_3 , є фіктивними з підстав не направлення їх на настання реальних наслідків, а укладені з метою приховання майна, щоб в подальшому уникнути виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не підтверджують підстав для застосування вимог ст. 234 ЦК України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки усталеною судовою практикою Верховного Суду чітко визначено поняття та ознаки фраудаторного правочину, якими є у даній справі, що переглядається, договори дарування, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , чого суд першої інстанції не врахував.

Так, з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, зазначено, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Наприклад:

- у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора;

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення ОСОБА_6 перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав;

- у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів, та для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених упостановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Так, колегія суддів у даній справі, що переглядається, враховує положення ст. 202 ЦК України, де визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

На час звернення ОСОБА_1 з позовом частиною другою статті 11 ЦПК України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 ЦПК України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 року та 28 липня 2021 року у справі №754/5841/17, а також від 12 квітня 2023 року у справі №161/12564/21.

Колегією суддів з ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у справі №756/5777/23, не погодившись із заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року, подав заяву про перегляд заочного рішення від 27 липня 2023 року та ухвалою суду від 23 серпня 2023 року вказана заява ОСОБА_2 прийнята до провадження та призначена до розгляду по суті.

Також в ухвалі суду встановлено належне повідомлення відповідача ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду справи по суті спору, зокрема, і в мобільному додатку Viber за номером телефону ОСОБА_2 , що відповідало вимогам ст. 128 ЦПК України, що і стало підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року. Судом встановлено, що номер телефону, за яким повідомлявся ОСОБА_2 про розгляд справи по суті спору, співпадає з номером телефону, вказаним ним у заяві про перегляд заочного рішення, тому твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що йому нічого не було відомо про наявність судового провадження та про дату, час та місце розгляду, суд вважав спростованими наявними у матеріалах справи №756/5777/23 письмовими доказами. Разом з цим судом констатовано факт відсутності відповідача ОСОБА_2 за його зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 з 31 серпня 2020 року (а.с.119-123).

Колегія суддів, приймаючи повністю доводи скаржника у справі, що переглядається, наголошує, що спірні договори дарування укладені між ОСОБА_2 та його сином ОСОБА_3 11 серпня 2023 року, тоді як судове рішення про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ухвалено 27 липня 2023 року.

Колегія суддів доходить висновку, що, будучи достеменно обізнаним про наявність судового спору щодо стягнення боргу, а також враховуючи, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року ОСОБА_2 в апеляційній та касаційній інстанції не оскаржувалось, що свідчить про відсутність наміру відповідача доводити відсутність у нього обов`язку з погашення боргу перед ОСОБА_1 в рамках правового поля, натомість, ОСОБА_2 вдався до одночасного подання заяви про перегляд заочного рішення та вчинення правочинів, які носять характер та ознаки фраудаторних, тобто, вчинених на уникнення майнової відповідальності перед ОСОБА_1 , що буде погіршувати становище останнього щодо фактичного виконання судового рішення про стягнення боргу, з метою свідомого приховання свого майна шляхом передачі права власності своєму батькові.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що цією постановою встановлено оспорювані договори дарування та купівлі-продажу укладені з метою уникнення ОСОБА_2 виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року, оскільки за рахунок реалізації належного йому майна можливо було б частково або повністю погасити стягнуту суму боргу перед ОСОБА_1 .

Колегією суддів у даній справі враховано, що: договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника);

При задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними оспорюваних правочинів та їх кваліфікацію як фраудаторних належить обґрунтовано вважати, що: приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договорів дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Підсумовуючи наведене та враховуючи надані скаржником докази, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для визнання договорів дарування нерухомого майна ОСОБА_2 , укладених на користь його батька ОСОБА_3 , недійсними у зв`язку з їх фіктивністю на підставі ст. 203,215,234 ЦК України.

Розв`язуючи вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 спірного нерухомого майна колегія суддів наголошує, що при задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації належить звернути увагу на те, що: метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21);

Касаційний суд акцентує увагу, що постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права спільної часткової власності в розмірі 1/2 на квартиру (див. подібний висновок в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від28 липня 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19).

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності належить відмовити, оскільки ця постанова Дніпровського апеляційного суду від 04 червня 2025 року є підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 , тобто, повернення становища в попередній стан, що існував до порушення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, повністю приймаючи доводи апеляційної скарги до уваги, враховуючи вище викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

Також, враховуючи результат розгляду позовних вимог позивача, належить переглянути питання судових витрат у справі, які належить стягнути з відповідачів пропорційно трьох задоволених позовних вимог позивача, що склало судовий збір у загальному розмірі за подання позову 3633 грн, тому в рівних частинах у сумі 1816,50 грн з кожного, та за подання апеляційної скарги 5449,50 грн, тому в рівних частинах у сумі 2724,75 грн з кожного з відповідачів, що відповідає вимогам ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кубай Л.В. - недійсним.

Визнати договір дарування нежитлового приміщення, буд. АДРЕСА_2 , укладений 11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кубай Л.В. - недійсним.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_3 , укладений 11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кубай Л.В. - недійсним.

В іншій частині вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подання позову у розмірі 1816,50 грн, за подання апеляційної скарги 2724,75 грн, а всього 4541,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір за подання позову у розмірі 1816,50 грн, за подання апеляційної скарги 2724,75 грн, а всього 4541,25 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 04 червня 2025 року.

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна