ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3693/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2025 року м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Маркєлової В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Овчаренко К.А.,

представника позивачки - адвоката Бутиріна Я.Я.,

відповідача-2 ОСОБА_1 ,

представника відповідачки-1 - адвоката Панськової З.Л.,

представника відповідача-2 - адвоката Чорнія Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

позовну заяву ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про встановлення факту проживання як подружжя, визнання нерухомого майна (квартири) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за нею права власності на частку квартири, визнати недійним договір дарування квартири, визнати незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребувати майна квартири) з незаконного володіння відповідачки,

У С Т А Н О В И В:

19.07.2024 представник позивачки адвокат Бутирін Ярослав Ярославович звернувся до Дарницького районного суду міста Києва в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 .

Ухвалою від 20.09.2024 суд залишив позовну заяву без руху з огляду на те, що позов подано без додержання вимоги, викладеної у ч. 4 ст. 177 ЦПК України та надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

26.09.2024 року після усунення недоліків представник позивачки адвокат Бутирін Ярослав Ярославович звернувся до Дарницького районного суду міста Києва в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про:

- встановлення факту придбання квартири АДРЕСА_1 , внаслідок спільної праці членів сім`ї і громадян ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;

- визнання недійсним договору дарування від 20.02.2024 року № 71, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Луценко М.В. щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- визнання незаконним на скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 71669904 від 20.02.2024 року, прийнятого державним реєстратором Луценко М.В. і зареєстровано в Державному реєстрі речових прав щодо квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- витребування з незаконного володіння ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнання за ОСОБА_2 право власності на квартири АДРЕСА_1 .

На обґрунтування заяви зазначено таке.

У 1985 році позивачка познайомилася з відповідачем 2 на Київському заводі автоматики ім. Петровського, де вони на той час працювали. У 1996 році позивачка та відповідач 2 почали зустрічатися, а з 1997 року - проживати разом та вести спільне господарство як сім`я.

18.10.2000 року внаслідок спільної праці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була придбана квартира за адресою АДРЕСА_2 .

25.01.2001 року позивачка та відповідач 2 уклали шлюб, що засвідчується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 від 25.01.2001 року.

У лютому 2024 року ОСОБА_3 (відповідачка 1) звернулася до відповідача 2, який є її батьком, з пропозицією скласти заповіт на її ім`я. Так як заповіт - це одноособове волевиявлення відповідача 2, то позивачка не заперечувала і не могла заперечувати.

20.02.2024 року відповідачі після підписання ряду документів у нотаріуса в результаті уклали договір дарування квартири, відповідно до якого відповідач 2 подарував своїй доньці (відповідачка 1) квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що вказаний правочин порушує її права, оскільки вона не надавала згоди на його укладення.

У відзиві на позовну заяву відповідачка-1 стверджує, що факт встановлення спільного проживання позивача та відповідача не може бути підтверджений з 1997 року, оскільки попередній шлюб ОСОБА_1 розірвав лише 17.10.2000. Спірну квартиру відповідач-1 придбав на наступний день після розірвання шлюбу - 18.10.2000, і в договорі дарування він вказав, що квартира належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки на час її придбання він ні з ким у шлюбі не перебував та спільною сім`єю ні з ким не проживав.

У відповіді на відзив позивачка вказала, що вона просить встановити в рішенні саме факт придбання квартири внаслідок спільної праці та за рахунок спільних коштів позивачки та ОСОБА_1 як членів сім`ї.

23.01.2025 відповідач-2 ОСОБА_1 надав суду заяву, відповідно до якої позов визнав у повному обсязі. У заяві вказав, що кошти на придбану квартиру були набуті ним внаслідок спільної праці і заощаджень його та позивачки разом.

Також ОСОБА_1 в судовому засіданні 01.04.2025 року був допитаний як свідок і повідомив суду, що спірний об`єкт нерухомості частково він придбав за власні кошти, які заробив, продаючи на ринку в 90-х роках товар, а решту - 5 тис доларів йому передав батько позивачки - на облаштування квартири. Під час допиту в засіданні ОСОБА_1 плутався у показаннях, та вказував, що квартиру придбав він за 10 300 доларів США і позивачка передавала йому рівно половину вартості квартири - 5 150 доларів США.

В судовому засіданні 01.04.2025 року був допитаний ще один свідок - ОСОБА_4 (брат позивачки). Він повідомив, що особисто бачив, як їхній батько передавав позивачці 5 000 доларів на квартиру. При цьому пояснити, хто ще із членів родини був прицій зустрічі і який це був місяць (пора року) свідок у засіданні не зміг.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

У рішенні Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

У показаннях свідки стверджували, що позивачка ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 проживали з 1997 року, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, надавали взаємну допомогу та під час їх спільного проживання було придбано спірний об`єкт нерухомості.

Водночас, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (після набрання чинності Сімейним кодексом України), оскільки КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, що відповідає судовій практиці, викладеній у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17.

З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2000 року ОСОБА_1 розірвав попередній шлюб, а 18.10.2000 року придбав спірний об`єкт нерухомості, а тому квартиру не можна визнати спільним з позивачкою майном, оскільки кошти за які вона придбана, були набуті під час перебування відповідачем-2 з іншою особою в зареєстрованому шлюбі.

Також, не можна визнати позивачку та відповідача-2 такими, що вели спільне господарство з 1997 року, оскільки перебування ОСОБА_1 до 18.10.2000 року в зареєстрованому з ОСОБА_5 шлюбі унеможливлює встановлення судом факту її спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки вказане не відповідає нормам сімейного права, суперечить моральним засадам суспільства та вимогам статті 25 СК України.

Суд не приймає заяву позивача про визнання позову, оскільки суди не вправі покладати в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова КЦС ВС у справі № 336/1978/23 від 12.03.2025 року).

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051 св 17) в якій вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

В даному випадку належні, допустимі і достовірні докази, які б підтверджували факт придбання спільною працею позивачкм і відповідача-2 спірної квартири, у матеріалах справи відсутні.

Показання свідків не є достовірними, оскільки і відповідач-2 (який з 25.01.2001 є чоловіком позивачки), і свідок ОСОБА_4 (рідний брат позивачки) зацікавлені у результаті вирішення спору на користь позивачки, дали суперечливі і нечіткі показання суду, обоє свідків плуталися в часі подій, про які вони свідчили, відповідач-2 повідомляв щоразу про різні суми, за які було придбано квартиру та про різні джерела, за рахунок яких було придбано квартири, право власності на яку за нею просить визнати позивачка.

Викликана за клопотанням позивачки для допиту як свідок ОСОБА_6 (дружина рідного брата позивачки), після попередження про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань і роз`яснення судом права відмовитися від надання свідчень за ст. 63 Конституції України, безпосередньо у засіданні відмовилася свідчити у справі.

Інших доказів, які б підтверджували надані свідками показання (братом позивачки і її чоловіком), справа не містить.

Щодо тверджень позивачки, що спірна квартира була набути нею та відповідачем-2 в наслідок спільної праці членів сім`ї, судом також відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції чинній на момент придбання спірного об`єкту нерухомості), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Відповідно до абзацу десятого частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» члени сім`ї - особи, які перебувають у шлюбі, а також їхні діти, в тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою і піклуванням, інші особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

За таких обставин, оскільки позивачка не довела, а суд не встановив обставини придбання спірної квартири внаслідок спільної праці позивачки та ОСОБА_1 , підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання як подружжя, визнання нерухомого майна (квартири) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за нею права власності на частку квартири, відсутні.

У задоволенні інших вимог суд відмовляє, оскільки вони є похідними.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідно до п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК Україні.

Керуючись нормами ст. 2, 5, 12, 141, 209, 247, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до 1. ОСОБА_3 , 2. ОСОБА_1 про встановлення факту проживання як подружжя, визнання нерухомого майна (квартири) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за нею права власності на частку квартири, визнання недійним договору дарування квартири, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна - квартири - з незаконного володіння відповідачки.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_2 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідачка-1 ОСОБА_3 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач-2 ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .

Повне судове рішення складено 11.06.2025.

Суддя В.М. Маркєлова