КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4419/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Євро-Реконструкція» звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 68 810,51 грн за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року (включно), інфляційну складову боргу у розмірі 72 966,31 грн та три відсотки річних у розмірі 14 041,42 грн за цей період, а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» як теплопостачальною організацієюна підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року у справі № 910/7815/17 в задоволенні позову ТОВ «Євро-Реконструкція» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року відмовлено в повному обсязі.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що споживачем наданих позивачем послуг у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 за спірний період є третя особа - ОСОБА_3 .

Разом з тим, в період виникнення заборгованості власниками нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138, 6 кв. м, по АДРЕСА_1 (по 1/2 частині) з 07 квітня 2014 року є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а користувачем приміщення на підставі укладеного договору оренди - ОСОБА_3 .

З листопада 2014 року по квітень 2017 року включно позивачем надано відповідачам послуги з централізованого опалення до вищевказаного нежитлового приміщення опалювальною площею 138,60 кв. м на загальну суму 68 810,51 грн, які відповідачами не оплачувалися.

Позивач вважав, що діюче законодавство надає кредитору право, у разі солідарного обов`язку боржників (що має місце у даній справі), заявляти вимогу про виконання обов`язку як до усіх боржників разом, так і до когось з них конкретно за вибором кредитора. Таким чином, пред`явлення ТОВ «Євро-Реконструкція» вимог про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги до усіх боржників, а не лише до частини із них, є правом товариства, як кредитора та позивача, яке суд не має право обмежувати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення за квітень 2017 року в сумі 2 050,14 грн, 3 % річних в сумі 363,97 грн, інфляційну складову в сумі 1 724,58 грн, а всього - 4 138,69 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція судовий збір в сумі 23,80 грн з кожного.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ТОВ «Євро-Реконструкція» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач в особі представника за довіреністю - адвоката Кравченко О.П., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог за період з листопада 2014 року по березень 2017 року із застосуванням позовної давності, оскільки такий строк за вимогами, які є предметом розгляду цієї справи, є перерваним, а не пропущеним без поважних причин, як вирішив суд за результатами розгляду справи.

При цьому, із 2014 року по квітень 2017 року фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як власники нежитлового приміщення та споживачі послуг, а також ОСОБА_3 , як користувач приміщення, до ТОВ «Євро-Реконструкція», як теплопостачальної організації, яка надає послуги з постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 та, відповідно, й до нежитлових приміщень, які знаходяться у цьому будинку, з метою укладення договору про надання послуг з постачання централізованого опалення та гарячого водопостачання (теплової енергії) не зверталися та договору оренди нежитлового приміщення не надавали, тому позивачу з причин, що не залежали від його волі, не було достовірно відомо, хто саме є користувачем послуг у нежитловому приміщенні, оскільки така інформація є конфіденційною і позивач не має доступу до неї.

З метою захисту свого порушеного права у травні 2017 року, в межах строку позовної давності, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення АДРЕСА_2 за період з 01 листопада 2014 року по 01 квітня 2017 року до одного із боржників по справі № 755/12608/23, а саме до ФОП ОСОБА_1 , як співвласника нежитлового приміщення та користувача послуг, оскільки саме ФОП ОСОБА_1 , а не інші особи ( ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ), уклав 28 березня 2017 року з ТОВ «Євро-Реконструкція» договір про надання послуг з постачання теплової енергії та на підставі того, що місце ведення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 зареєстровано у нежитловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 .

Фізичні особи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були залучені до участі у справі № 910/7815/17 в якості третіх осіб, відповідно їм також було достовірно відомо про те, що існує спір та пред`явлені позовні вимоги до суду про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року у справі№ 910/7815/17 в задоволенні позову ТОВ «Євро-Реконструкція» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року відмовлено у зв`язку із тим, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , як орендодавцями, та ОСОБА_3 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавці передали орендарю у строкове платне користування частину нежитлового приміщення площею 120,00 кв. м із загальної площі всього приміщення 138,60 кв. м, тому суд дійшов висновку, що споживачем наданих позивачем послуг у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 за спірний період є третя особа - ОСОБА_3 .

При цьому рішення Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року не позбавило ТОВ «Євро-Реконструкція» права на звернення із аналогічним позовом із тим самим предметом й підставами, до Дніпровського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства про стягнення заборгованості за надані послуги із фізичних осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як власників приміщення та користувача послугами ОСОБА_3 у період виникнення заборгованості.

Таким чином, відповідно до вимог статті 264 ЦК України подання позову до ФОП ОСОБА_1 (справа № 910/7815/17) та ОСОБА_1 (справа № 755/12608/23) є фактичним пред`явленням вимог до одного й того ж боржника.

Тобто, в провадженні Господарського суду м. Києва знаходилася справа № 910/7815/17 із тим самим предметом і підставами, але з іншим суб`єктним складом учасників справи, одним з яких, є відповідач ОСОБА_1 у даній справі № 755/12608/23. По справі № 910/7815/17 позивач звернувся із позовом до суду про стягнення заборгованості за надані послуги із фізичної-особи підприємця ОСОБА_1 , яка виникла в період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2017 року.

Рішення суду у справі № 910/7815/17 прийнято 29 травня 2023 року, відповідно позовна давність до заявлених позовних вимог була перервана на підставі статті 264 ЦПК України в період із 17 травня 2017 року по 29 травня 2023 року. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Звертає увагу суду на те, що даний спір виник саме внаслідок неправомірних дій відповідачів, які будучи власниками нежитлового приміщення та його користувачами, до моменту виникнення спору, з метою укладення договору про надання послуг до позивача не зверталися, а також документів щодо осіб, які фактично користуються приміщенням, не надавали. Відповідачі належним чином не виконували покладені на них обов`язки щодо сплати коштів за отримані послуги, фактично безоплатно користувалися наданими позивачем послугами і лише після того, як позивач звернувся із позовом до суду, надали незрозумілого походження документи та заявили про застосування судом строків позовної давності до заявлених позовних вимог.

Оскільки справа № 910/7815/17 розглядалась господарським судом до 29 травня 2023 року, це унеможливлювало подання позивачем іншого позову, бо тільки після 29 травня 2023 року позивач дізнався про незахищене право на стягнення заборгованості за надані послуги з листопада 2014 року по квітень 2017 року та, відповідно, з указаної дати мав можливість повторно звернутися з позовом до суду.

Вважає, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого підстави відсутні.

Ураховуючи викладене та зважаючи на факт порушення 17 травня 2017 року Господарським судом м. Києва провадження у справі № 910/7815/17 та її тривалий розгляд до 29 травня 2023 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, позовна давність у справі № 755/12608/23 є перерваною на підставі статті 264 ЦПК України.

У разі прийняття апеляційним судом рішення про те, що строк позовної давності в цій справі не є перерваним, позивач просить визнати поважними причини пропуску ним строку позовної давності для звернення до суду у справі № 755/12608/23, виходячи із положень частини п`ятої статті 267 ЦК України та практики Європейського суду з прав людини.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати зловживання правами ТОВ «Євро-Реконструкція» при подачі цього позову до суду, а сам позов залишити без розгляду, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, вказали, що судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, а саме не визнано дії позивача зловживанням процесуальними правами внаслідок відмови суду повернутися до підготовчого розгляду справи та долучені до матеріалів справи інших доказів, у тому числі доказів витрат на правову допомогу адвоката. Відповідачі не змогли подати до суду докази витрат на правову допомогу адвоката Ганоцького О.О., які ним подаються лише до суду апеляційної інстанції. Також суд безпідставно розглянув одночасно три клопотання відповідачів, хоча мав за кожним клопотанням постановляти окремий процесуальний документ.

На думку відповідачів, суд не врахував, що згідно договорів від 31 грудня 2014 року із протоколом розбіжностей споживачем є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , а не фізичні особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а тому належним відповідачем у справі мав би бути ФОП ОСОБА_1 , а не зазначені фізичні особи. Справа до ФОП ОСОБА_1 мала слухатись Господарським судом м. Києва, де вона і слухалася по суті спору, підтвердженням чого є рішення від 29 травня 2023 року у справі № 910/7815/17.

Суд першої інстанції ухвалою від 16 жовтня 2024 року помилково відмовив у долучені доказів, а саме договору від 31 грудня 2014 року з протоколами розбіжностей між ТОВ «Євро-Реконструкція» та ФОП ОСОБА_1 , а тому відповідачі просять долучити ці докази до матеріалів справи на стадії апеляційного перегляду справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що згідно схеми абонентської теплотраси будинку по АДРЕСА_1 ТОВ «Євро-Реконструкція» не надає послуги з теплопостачання / опалення цього будинку, у неї на балансі відсутня теплотраса від джерела виготовлення тепла Дарницької ТЕЦ м. Києва (історична та фактична назва) по АДРЕСА_4 до межі між РТМ «Дарниця» КП «Київтеплоенерго» та покупцем / балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», її підрозділом ЖЕД 402.

Відповідно до схеми ТОВ «Євро-Реконструкція» хоча і значиться постачальником, але саме КП «Київтеплоенерго» є транспортувальником тепла від Дарницької ТЕЦ м. Києва, якій видано ліцензію на виробництво тепла, тобто підготовку (підігрів) води, а не ТОВ «Євро-Реконструкція», яка ліцензії на виробництво теплової енергії не має і до справи її не надало.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про теплопостачання» тариф за комунальні послуги також формується шляхом суми тарифів на виробництво тепла, на транспортування тепла та на постачання тепла.

В матеріали справи ТОВ «Євро-Реконструкція» надала ліцензію лише на постачання тепла, тобто лише на один із трьох видів діяльності згідно вимог вказаного закону, не надавши доказів наявності у нього права самостійно виготовляти теплову енергію та транспортувати її, намагаючись при цьому отримати з відповідачів кошти не лише за постачання теплової енергії, але і за виробництво та транспортування.

Також судом безпідставно відмовлено в долученні до матеріалів справи зведеного акту претензій, яким доводились обставини неякісного надання послуг позивачем протягом десяти років.

Крім того, ухвалюючи рішення про стягнення грошових коштів за квітень 2017 року, суд помилково не врахував, що в опалювальний період 2016-2017 років опалювальний сезон закінчився 31 березня 2017 року, що підтверджується нарядом № 57820 від 03 березня 2017 року, поданим ТОВ «Євро-Реконструкція» як додаток до позовної заяви.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачів представник ТОВ «Євро-Реконструкція» - адвокат Кравченко О.П. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на те, що доводи відповідачів є необґрунтованими, оскільки позивач жодним чином не зловживав своїми правами під час подання позовної заяви, повідомив усі обставини спірних правовідносин між сторонами, що існували до звернення до суду.

Натомість саме відповідачі, постійно зловживають своїми правами під час розгляду судових справ за їх участю про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії до належного їм на праві власності і користування нежитлового приміщення, допускаючи суперечливу поведінку, яка суперечить добросовісності, чесній діловій практиці і не відповідає їх попереднім заявам.

Відповідачами до матеріалів справи не надано належним чином оформлених актів-претензій, складених у період, який є предметом судового розгляду, як того вимагає стаття 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та постанова Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 року № 1145. Відповідальність за обслуговування внутрішньобудинкової системи опалення несе балансоутримувач будинку, а не теплопостачальна організація.

Зазначає, що відповідачами вибірково надана лише частина документів, а саме акт проведення вимірювання температури повітря в приміщенні споживача від 04 грудня 2024 року, який був складений в результаті розгляду позивачем інших актів - претензій, які були складені в інший період надання послуги, а тому не мають жодного відношення до послуг з постачання теплової енергії, які надавалися у період з 2014 по 2017 роки.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Євро-Реконструкція» - адвокат Кравченко О.П. підтримала викладені в її апеляційній скарзі доводи та заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином через свого представника (а.с. 47, т. 4), ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали 07 травня 2025 року клопотання про проведення судового розгляду в суді апеляційної інстанції за їх відсутності (а.с. 48, т. 4), а ОСОБА_1 надіслав 04 червня 2025 року на електронну пошту Київського апеляційного суду клопотання про не проведення та відкладення судового засідання, яке не підписане його електронним цифровим підписом (а.с. 237, 238, т. 4).

Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення установлені в статті 183 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Згідно з частиною восьмою статті 43 ЦПК України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

За приписами частини четвертої статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Оскільки клопотання про відкладення судового засідання у справі надіслане засобами електронного зв`язку і відповідно до вимог закону не підписане електронним підписом особи, яка його направила, колегія суддів залишила його без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 530/1727/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 530/89/18.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.постанову Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16).

У постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22 Верховний Суд вказав, що «Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, від її уповноваженого представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку було відхилено судом апеляційної інстанції. Причин неможливості явки уповноваженого представника позивачки для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а також обставин, які ОСОБА_1 мала намір особисто повідомити суду, остання не зазначила. З огляду на належне повідомлення заявниці про дату, час та місце судового розгляду справи, викладення її позиції у тексті відзиву на апеляційну скаргу, неявку уповноваженого представника позивачки для участі у розгляді справи, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.».

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», також неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що він був завчасно і належним чином повідомлений про чергове судове засідання в суді апеляційної інстанції, з урахуванням категорії справи, що виникала із надання житлового-комунальних послуг, строків її розгляду тадоводів апеляційних скарг сторін, в межах яких підлягає перегляду рішення суду першої інстанції, на підставі статей 369, 372 ЦПК України ухвалила проводити розгляд справи за відсутності вказаного відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду і пояснення представника позивача, розглянувши в судовому засіданні заявлені відповідачами клопотання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також відзиву на одну з них, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги позивача та відповідачів слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку по АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01 червня 2012 року № 198 та відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10 квітня 2014 року № 1198-VII, за яким виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності з 01 липня 2014 року є об`єкт господарювання з постачання теплової енергії.

Як вказував позивач, з листопада 2014 року по квітень 2017 року включно ним було надано послуги з централізованого опалення до нежитлового приміщення № 75, опалювальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 на загальну суму 68 810,51 грн, що підтверджується нарядами на включення та відключення опалення, зведеними відомостями щодо споживання теплової енергії на підставі даних лічильника СВТУ-11 № 3921, рахунками-фактурами і актами надання послуг.

Власниками нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 з 07 квітня 2014 року є ОСОБА_1 (1/2) та ОСОБА_4 (1/2), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 травня 2014 року.

01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , як орендодавцями, та ОСОБА_3 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавці передали орендарю у строкове платне користування частину нежитлового приміщення площею 120,00 кв. м. із загальної площі всього приміщення 138,60 кв. м (далі - договір оренди).

Згідно із пунктами 2.1, 2.2 договору оренди приміщення надається в оренду на строк з 01 жовтня 2014 року по 22 вересня 2017 року. Строк оренди автоматично пролонгується на такий же строк на тих самих умовах у разі відсутності письмової заяви будь-якої сторони про його припинення за місяць до дати закінчення договору.

Сторони погодили в пункті 3.2 договору оренди, що додатково до кінця поточного місяця орендарем самостійно мають сплачуватися плати за спожиті в поточному місяці комунальні послуги, централізоване опалення та електроенергію відповідно до лічильників, рахунків постачальних організацій.

В матеріалах справи також міститься акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01 жовтня 2014 року, яким підтверджується факт передачі в оренду нежитлового приміщення № 75 (в літ. А) по АДРЕСА_1 в користування орендарю - ОСОБА_3 .

Рішенням Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року у справі № 910/7815/17 в задоволенні позову ТОВ «Євро-Реконструкція» до ФОП ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії до вказаного нежитлового приміщення за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Євро-Реконструкція», суд першої інстанції дійшов висновку, що споживачами наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 за спірний період є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як власники даного приміщення, та ОСОБА_3 , як орендар 120 кв. м із 138,60 кв. м загальної площі приміщення, оскільки відповідачами не надано суду доказів, що з приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, було виділене окреме приміщення, площею 120 кв. м, що передане в користування ОСОБА_3 на підставі договору оренди, та свідчило про наявність підстав розподілу спожитої теплової енергії між власниками приміщення та орендарем. Наведене свідчить, що власники нежитлового приміщення - фізичні особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та орендар частини нежитлового приміщення - фізична особа ОСОБА_3 є належними відповідачами за поданим позовом та у відповідності до частини першої статті 543 ЦК України мають солідарний обов`язок виконання зобов`язань з оплати наданих послуг перед позивачем.

Суд відхилив заперечення ОСОБА_1 проти позову, які полягали в тому, що теплопостачання до нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 не здійснюється, оскільки жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень він суду не надав.

Проаналізувавши доводи кожної із сторін та надані ними докази в їх сукупності, суд першої інстанції вважав, що позивачем доведено наявність заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року включно за адресою нежитлового приміщення № 75, опалювальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 на загальну суму 68 810,51 грн та, відповідно, судом встановлена солідарна відповідальність відповідачів перед позивачем зі сплати такої заборгованості.

Разом із тим, суд стягнув з відповідачів заборгованість лише за квітень 2017 року виходячи з того, що строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості зі сплати послуг з централізованого опалення, що заявлені до січня 2017 року сплинули до запровадження карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) № 211 від 11 березня 2020 року.

В частині вимог про стягнення заборгованості за лютий 2017 року позивач повинен був звернутися до суду в строк до 21 березня 2020 року. Проте, постановою КМУ № 211 від 11 березня 2020 року такий строк продовжений на час дії карантину, тобто до 24 год. 30 червня 2023 року, а з 01 липня 2023 року згідно постанови КМУ № 651 27 червня 2023 року - продовжений з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Таким чином строк, протягом якого позивач мав пред`явити вимоги про стягнення боргу за лютий 2017 року, становить 9 днів (21 березня 2020 року /час, до якого мав пред`явити вимоги/ - 12 березня 2020 року /час, з якого строк позовної давності продовжується/) та розраховується з часу відміни карантину - з 01 липня 2023 року, тобто до 10 липня 2023 року.

З вимогою про стягнення заборгованості за березень 2017 року позивач мав звернутися до суду відповідно до наведеного розрахунку - до 09 серпня 2023 року, оскільки строк, протягом якого позивач мав пред`явити вимоги за вказаний період, становить 39 днів.

З вимогою про стягнення заборгованості за квітень 2017 року позивач мав звернутися до суду відповідно до наведеного розрахунку - до 08 вересня 2023 року, оскільки строк, протягом якого позивач мав пред`явити вимоги за вказаний період, становить 69 днів.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 21 серпня 2023 року, про що свідчить відбиток штемпелю поштового відділення на конверті, у якому позовна заява надійшла до суду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по березень 2017 року включно.

При цьому суд не погодився із доводами позивача щодо поважності причин пропуску ним строків позовної давності з урахуванням того, що позивач своєчасно звертався до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за цей же період до господарського суду, зазначивши, що ТОВ «Євро-Реконструкція» 04 жовтня 2017 року було достеменно відомо, що власниками нежитлового приміщення № 75 (в літ. А) по АДРЕСА_1 в рівних частинах є фізичні особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 жовтня 2017 року, яка була сформована позивачем.

Крім того, з рішення Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року у справі № 910/7815/17 убачається, що ухвалою суду від 13 вересня 2017 року до участі в цій справі були залучені у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , оскільки вона є співвласницею нежитлового приміщення, та ОСОБА_3 , який орендував це приміщення у спірний період, за який позивачем нараховано борг з теплопостачання.

В той же час, обґрунтовуючи позовні вимоги у справі № 910/7815/17, позивач посилався на укладений 28 березня 2017 року між ТОВ «Євро-Реконструкція» та ФОП ОСОБА_1 договір № 420291/2юр (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до якого позивач зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 , а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги. Позивач вважав, що оскільки саме відповідач - ФОП ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплопостачання та гарячої води до спірного приміщення, то саме на нього покладено обов`язок з оплати отриманих послуг. Відмовляючи у задоволенні позову, Господарський суд м. Києва виходив з того, що правовідносини між позивачем та відповідачем стосовно надання послуг з теплопостачання у нежитлове приміщення за договором № 420291/2юр не стосується спірного періоду, за який нараховано борг у даному спорі.

З огляду на викладене суд вважав, що пред`явлення позову до Господарського суду м. Києва з порушенням правил підвідомчості, з вимогами до неналежного відповідача, в задоволенні яких було відмовлено, не перериває строку позовної давності та не є поважною причиною його пропуску.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Правовідносини між сторонами у спірний період були врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які були затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Зазначені положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» регулювалися основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) (стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до частини третьої статті 29 цього Закону договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 32 цього Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 18 Правил № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил № 630передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

За змістом статей 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Частиною першою статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Згідно частини четвертої вищевказаної статті виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями статті 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника нежитлового приміщення, так і від будь-якої іншої особи, яка на законних підставах користується ним, адже така особа на рівні із власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблені правові висновки про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є виконавцем комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 (а.с. 110зв., т. 1).

Нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, що з 07 квітня 2014 року належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (а.с. 58-64, т. 1), знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1 і підключене до системи постачання теплової енергії.

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що позивачем не надано суду ліцензії на виготовлення теплової енергії та її транспортування колегією суддів відхиляються, оскільки позивач є виконавцем послуг з теплопостачання і саме як виконавець постачає теплову енергію та гарячу воду до будинку і саме за постачання цих послуг встановлений тариф на їх оплату.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що обставина щодо надання послуг з централізованого опалення до будинку АДРЕСА_1 , у тому числі нежитлового приміщення № 75, ТОВ «Євро-Реконструкція», не є спростовною, оскільки ця енергетична компанія забезпечує теплом споживачів Дарницького та Дніпровського районів Києва, що є загальновідомим фактом. Відповідна інформація розміщена на веб-сторінці Київської міської державної адміністрації.

Відповідачі, заявляючи, що позивач не надав суду доказів того, що саме він надає послуги з тепло- та гарячого водопостачання до будинку, де знаходиться їх приміщення, не навели жодного аргументу, на підставі якого у суду могли б виникнути сумніви у достовірності цієї обставини, яка в межах м. Києва є загальновідомою.

З матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої, був укладений договір оренди частини нежитлового приміщення площею 120 кв. м, із загальною площею 138,6 кв. м, строком по 22 вересня 2017 року. Цим договором ОСОБА_3 брав на себе зобов`язання оплачувати послуги з централізованого опалення (а.с. 72, т. 1).

Проте вказаний договір не був поданий до ТОВ «Євро-Реконструкція», а ОСОБА_3 , як користувач лише частини нежитлового приміщення і споживач комунальних послуг нарівні з його співвласниками, не укладав із позивачем договір на отримання відповідної комунальної послуги.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, послуги з централізованого опалення не оплачувались жодним із відповідачів із листопада 2014 року по квітень 2017 року, тому за цей період виникла заборгованості за спожиті послуги у розмірі 68 810,51 грн (а.с. 55, 56, т. 1).

Встановивши, що споживачами наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 за вказаний період є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , як власники даного приміщення, та ОСОБА_3 , як орендар 120 кв. м із 138,60 кв. м загальної площі приміщення, а відповідачами не надано суду доказів, що з приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, було виділене окреме приміщення, площею 120 кв. м, яке було передане в користування ОСОБА_3 на підставі договору оренди, та свідчило про наявність підстав розподілу спожитої теплової енергії між власниками приміщення та орендарем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що власники нежитлового приміщення - фізичні особи ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та орендар частини нежитлового приміщення - фізична особа ОСОБА_3 мають відповідати за пред`явленим ТОВ «Євро-Реконструкція» позовом та нести солідарний обов`язок з виконання зобов`язань з оплати наданих комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується з тим, що відповідачі у справі в розумінні положень Закону № 1875-IV є споживачами комунальних послуг у спірний період, а відтак зобов`язані сплачувати фактично надані позивачем і спожиті ними послуги з централізованого опалення. Наявність боргових зобов`язань у відповідачів перед позивачем за надані житлово-комунальні послуги «поза розумним сумнівом» та з урахуванням «балансу вірогідностей» доводиться матеріалами справи, незважаючи на не укладання між сторонами договору про надання відповідних послуг.

Крім того, наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін, а саме постачальник надає послуги з централізованого опалення і надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Оскільки цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, відповідачі зобов`язані сплачувати житлово-комунальні послуги, а позивач має право вимагати від відповідачів виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Посилання відповідачів в апеляційній скарзі на те, що ТОВ «Євро-Реконструкція», звернувшись до суду з цим позовом, за наявності чинного рішення Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року у справі № 910/7815/17, допустило зловживання своїми процесуальними правами не заслуговують на увагу, оскільки цим обставинам уже була надання правова оцінка у постанові Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, якою було скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2023 року про повернення позовної заяви з підстав зловживання позивачем процесуальними правами, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 50-52, т. 1).

Водночас, із копії рішення Господарського суду м. Києва від 29 травня 2023 року у справі № 910/7815/17 вбачається, що до господарського суду звернулося ТОВ «Євро-Реконструкція» із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 130 284,72 грн вартості теплової енергії, наданої у нежитлове приміщення АДРЕСА_2 за період з 01 листопада 2014 року по 01 квітня 2017 року (а.с. 67-71, т. 1).

Вимоги зазначеного позову були мотивовані тим, що ОСОБА_1 як ФОП використовує це приміщення для здійснення господарської діяльності і за надані комунальні послуги у спірний період відповідач не розраховується.

Під час розгляду справи господарський суд вказав, що споживачем наданих позивачем послуг в нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв. м, по АДРЕСА_1 у спірний період є ОСОБА_3 , як орендар приміщення.

Встановивши, що споживачем наданих послуг є ОСОБА_3 , суд вказав про відсутність підстав для стягненні з ФОП ОСОБА_1 заявленої суми боргу та похідних від неї вимог щодо фінансових санкцій, відтак відмовив у задоволенні позову.

У справі, яка переглядається, ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав з позовом про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги за вказаний період до власників нежитлового приміщення - фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та орендаря частини нежитлового приміщення - фізичної особи ОСОБА_3 .

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Основоположними критеріями, які суд має встановити, вирішуючи спір у справі, є суб`єктивний склад правовідносин, в яких було ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили, а також порівняння предмета спору у спірних правовідносинах та підстав позовних вимог.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 747/26/23.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах роз`яснювала, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанова від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; постанова від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7; постанова від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).

Пред`явлення позову до неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в позові, вирішення позову з неналежним складом відповідачів не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав, в тому числі за необґрунтованості позовних вимог. Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).

Отже, перебування у провадженні Господарського суду м. Києва справи № 910/7815/17, в якій було ухвалено судове рішення про відмову в позові внаслідок його пред`явлення до неналежного відповідача, із подібним предметом, але з відмінними обставинами, якими обґрунтовано звернення до суду,і суб`єктним складом її учасників, одним з яких був ФОП ОСОБА_1 , який, як фізична особа, є співвідповідачем у даній справі № 755/12608/23, не є перешкодою для реалізації позивачем свого права на звернення до суду до іншого складу відповідачів, які, на його думку, повинні відповідати за пред`явленим позовом.

Відповідно до норм Закону № 1875-IV споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений цим Законом обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року № 751/3840/15-ц.

Відповідачі не відмовлялись від наданих позивачем комунальних послуг з постачання централізованого опалення у встановленому законом порядку, отримували їх як власники та користувачі нежитлового приміщення, а тому зобов`язані їх оплачувати навіть за відсутності укладеного договору із виконавцем послуг.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Отже, враховуючи, що позивачем за адресою: АДРЕСА_3 (в літ. А), опалювальною площею 138,60 кв. м, надавалися послуги з централізованого опалення, проте оплата цих послуг не була забезпечена їх споживачами у встановлений строк та у розмірі спожитої послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача заборгованості з оплати комунальних послуг з урахуванням інфляційної складової боргу та 3 % річних за період з 01 листопада 2014 року по 30 квітня 2017 року.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що доводи відповідачів про те, що послуги фактично не надавались позивачем до нежитлового приміщення не доведені належними доказами. Відповідачі не надавали суду складених у спірний період відповідно до вимог статті 18 Закону № 1875-IVактів, які б підтверджували ненадання послуг їх виконавцем.

Разом з тим, стягуючи солідарно з відповідачів нараховану позивачем суму заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за квітень 2017 року у розмірі 2 050,14 грн (в межах строку позовної давності), суд першої інстанції не врахував, що в опалювальний період 2016-2017 років опалювальний сезон закінчився 31 березня 2017 року, що підтверджується нарядом № 57820 від 03 березня 2017 року, доданим ТОВ «Євро-Реконструкція» до позовної заяви (а.с. 102, т. 1).

Згідно із вказаним нарядом житловий будинок ЖЕД-1402 по вул. Краківській, 5 у м. Києві був відключений від централізованого опалення 01 квітня 2017 року у зв`язку із закінченням опалювального сезону. Відключення виконано разом із усіма приміщеннями, що приєднанні до загальнобудинкової системи теплопостачання. Вказаний акт підписаний начальником управління теплозбуту ТОВ «Євро-Реконструкція» та споживачем (балансоутримувачем будинкової системи теплопостачання).

З огляду на викладене, районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для солідарногостягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованості за спожиті комунальні послуги за квітень 2017 року в сумі 2 050,14 грн, відповідно й безпідставно стягнув 3 % річних в сумі 363,97 грн, та інфляційну складову боргу в сумі 1 724,58 грн.

За встановлених обставин даної справи позивач вправі вимагати стягнення з відповідачів суми заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 66 760,37 грн (68 810,51 грн - 2 050,14 грн) за період з 01 листопада 2014 року по 31 березня 2017 року, інфляційну складову боргу у розмірі 71 241,73 грн (72 966,31 грн - 1 724,58 грн) та 3 % річних у розмірі 13 677,45 грн (14 041,42 грн - 363,97 грн) за вказаний період, а всього - 151 679,55 грн.

Щодо доводів відповідачів про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то вони є необґрунтованими і не відповідають матеріалам справи. Колегія суддів перевірила матеріали справи і встановила, що за всіма заявленими відповідачами клопотаннями судом першої інстанції постановлялись ухвали, які були належним чином мотивованими.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частина третя статті 83 ЦПК України).

Частиною третьою статті 367 ЦПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, цивільним процесуальним законодавством встановлено порядок подання доказів, а саме докази подаються в суді першої інстанції і лише у випадку неможливості сторони надати докази в суді першої інстанції з поважних причин, такі докази можуть бути подані (здобуті) під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції з обґрунтуванням поважності причин неподання їх в місцевому суді.

Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання відповідачів про долучення до матеріалів справи доданих до апеляційної скарги, зокрема: договору № 420291/2юр від 01 жовтня 2024 року (а не від 31 грудня 2014 року, як вказують відповідачі) з протоколами розбіжностей; схеми абонентської теплотраси, яка знаходиться на балансі покупця від 04 вересня 2020 року; зведеного акту-претензії за 2014-2024 роки, який складений відповідачами 04 грудня 2024 року та яким вони доводили неякісне надання послуг; оскільки відповідачі порушили прядок подання доказів, встановлений процесуальним законом, і не навели жодних об`єктивних причин щодо неподання зазначених доказів до суду першої інстанції, а тому копії долучених до скарги документів не досліджувались судом апеляційної інстанції і не враховується при розгляді справи та ухвалення судового рішення.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодоводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження лише в частині стягнення з них на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення, інфляційних втрат та 3 % річних за квітень 2017 року.

Щодо аргументів апеляційної скарги ТОВ «Євро-Реконструкція» про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення у спірних правовідносинах позовної давності, колегія суддів враховує таке.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Вказана позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду та є сталою.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)).

Згідно пункту 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20), на відміну від зазначених норм Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року, перебіг позовної давності за нормами чинного ЦК України від 16 березня 2003 року починається від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права, загального правила про переривання позовної давності пред`явленням особою позову не встановлено.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У пункті 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 зазначено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин.

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), пункт 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19).

Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.

Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19, відступати від якого правові підстави відсутні.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19 зазначено, що чинне законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що з метою захисту свого порушеного права у травні 2017 року, в межах строку позовної давності, позивач пред`явив позов до господарського суду про стягнення заборгованості з оплати послуг із централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року до одного із боржників - ФОП ОСОБА_1 , який, на його думку, використовував це нежитлове приміщення для здійснення господарської діяльностіта, відповідно, споживав комунальні послуги.

Тобто, ТОВ «Євро-Реконструкція» зверталося до суду за захистом своїх прав, як виконавця комунальних послуг, шляхом стягнення суми заборгованості в межах трирічного строку від дати виникнення заборгованості за листопад 2014 року.

29 травня 2023 року Господарським судом м. Києва ухвалено у справі № 910/7815/17 рішення про відмову у задоволенні позову.

З даним позовом про стягнення заборгованості за той же період і в тому ж розмірі, але з інших осіб, позивач звернувся до суду 21 серпня 2023 року (а.с. 8, т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності, суд першої інстанції, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що пред`явлення позову до господарського суду з порушенням правил підвідомчості, з вимогами до неналежного відповідача, в задоволенні яких було відмовлено, не перериває строку позовної давності та не є поважною причиною його пропуску.

Однак, повністю з такими висновками суду не можна погодитись.

Керуючись вищенаведеними правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) та зважаючи на факт порушення у травні 2017 року Господарським судом м. Києва провадження у справі № 910/7815/17 за позовом ТОВ «Євро-Реконструкція» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та її тривалий розгляд/перегляд до травня 2023 року, і, як наслідок, наявність для позивача підстав вважати, що його права будуть захищені в цьому судовому провадженні, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

На думку суду апеляційної інстанції, є помилковими висновки місцевого суду про те, що позивачу станом на вересень 2017 року було достеменно відомо, що власниками нежитлового приміщення, за яким нараховано заборгованість зі сплати послуг з централізованого опалення, є фізичні особи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , а також про те, що з ОСОБА_3 було укладеного договір оренди частини нежитлового приміщення, однак ці обставини не завадили позивачу в обґрунтування позовних вимог у справі № 910/7815/17 посилатися на укладений між ТОВ «Євро-Реконструкція» та ФОП ОСОБА_1 договір № 420291/2юр від 28 березня 2017 року (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води і вважати, що саме відповідач - ФОП ОСОБА_1 є споживачем послуг з теплопостачання та гарячої води до спірного приміщення і саме на нього покладено обов`язок з оплати отриманих послуг.

При цьому суд першої інстанції не врахував тривалість строку розгляду справи № 910/7815/17 (шість років), відсутність у розпорядженні позивача на час пред`явлення до господарського суду позову даних про наявність укладеного договору оренди частини нежитлового приміщення, наявність укладеного між ТОВ «Євро-Реконструкція» та ФОП ОСОБА_1 дійсного договору про надання послуг, яким позивач правомірно обґрунтовував свої позовні вимоги і мав підстави вважати, що його право буде захищене, а тому помилково не погодився із доводами позивача по те, що він пропустив трирічний строк позовної давності з поважних причин і його порушене право підлягає захисту.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги ТОВ «Євро-Реконструкція» щодо неврахування судом першої інстанції поважності пропуску позовної давності знайшли своє підтвердження і колегія суддів визнає їх поважними (об`єктивними) причинами пропущення позивачем загального строку позовної давності та вважає, що порушене право позивача підлягає захисту.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції щодо солідарного стягнення з відповідачів заявленої позивачем суми заборгованості за квітень 2017 року не відповідають фактичним обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного з кожного із відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 2 612,71 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви, 2 612,71 грн - за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції та 3 919,06 грн - за подання апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 9 144,48 грн, тобто по 3 048,16 грн судового збору з кожного.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» задовольнити частково.

Стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2014 року по 31 березня 2017 року у розмірі 66 760,37 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 71 241,73 грн та три відсотки річних у розмірі 13 677,45 грн, а всього - 151 679,55 грн(сто п`ятдесят одну тисячу шістсот сімдесят дев`ять гривень 55 копійок).

Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» по 3 048,16 грн (три тисячі сорок вісім гривень 16 копійок) судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній