Справа № 570/756/25
Номер провадження 2/570/868/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Карпяк С.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення розміру часток у земельній ділянці, -

в с т а н о в и в :

В обгрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_4 зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 .

За життя спадкодавець ОСОБА_5 30.04.2013 року склав заповіт, що посвідчений секретарем Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області Олійник Е.М., яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів у рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 , 1970 року народження та ОСОБА_2 , 1974 року народження.

Згідно заяви від 02.06.2016 року, відповідач ОСОБА_2 відмовилася від належної їй частини спадщини, яка залишилася після смерті батька ОСОБА_5 на користь позивачки ОСОБА_1

12 липня 2017 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дацюк С.Г. було видано позивачці ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Крім того, на час смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на частку у земельній ділянці із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (надалі - Спадкове майно).

Однак, приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.02.2023 року за №344/02-31 відмовив мені у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у земельній ділянці, оскільки, не визначена частка спадкодавця ОСОБА_5 у спадковому майні.

Співвласником вищевказаної земельної ділянки є відповідач по справі, ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.04.2013 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Також, вищенаведене підтверджується Інформацією з Реєстру нерухомості від 23.02.2024 року.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частку земельної ділянки, площею 2,8856 га (кадастровий номер :03:028:1108) із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

1/2 частка у вказаній земельній ділянці належить Відповідачу по справі, ОСОБА_3 .

Дружина спадкодавця, мати позивачки - ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, невизначеність часток у праві спільної сумісної власності позбавляє ОСОБА_1 можливості належним чином оформити свої спадкові права на частку у земельній ділянці.

У відзиві від 26.03.2025 вх. 4995 відповідач ОСОБА_2 повністю визнала позовні вимоги та не заперечила проти їх задоволення.

В судове засідання сторони та учасники справи не з`явилися.

Від представника позивача адвоката Меніка В.В. в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Від відповідача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані докази, суд уважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на наступне.

10.03.2025 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України частка управі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

За ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частинами першою, третьою статті 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :03:028:1108 площею 2,8856 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.04.2013 року, індексний номер 2738451.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 .

Спадкоємцем майна померлого є позивач - ОСОБА_1 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи 297/2016, заведеної щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 .

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.02.2024 приватним нотаріусом Дацюк С.Г. було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки частка у майні (земельна ділянка), яка належить на праві спільної сумісної власності померлому, не виділена.

У постанові ВС від 21.05.2025 року (справа № 404/1436/24, провадження № 61-2200св25) зазначено наступне.

"Положеннями статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, сторони не позбавлені права звернутись один до одного з позовами про виділ частки із майна.

Отже, визнання права на частку в праві спільної сумісної власності є зміною правового режиму спільної власності, а не способом його виділу в натурі. Тому визнання права на частку в праві спільної власності допускається як виняток, коли неможливо провести реальний виділ спільного майна, у тому числі неподільного.

Слід зазначити, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див.: mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження №14-144цс18).

Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, провадження № 11-416заі20).

Задоволення судом позовної вимоги має, з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права), дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18, провадження № 61-1539св19, зазначено, що «Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судами встановлено, що в період шлюбу сторони придбали квартиру, автомобіль, гараж та земельну ділянку, на якій він розташований, а також отримали кредит на придбання нерухомого майна й за рахунок кредитних коштів придбали дві квартири. При вирішенні таких спорів суди з`ясовують наявність спільного майна подружжя, як рухомого так і нерухомого, наявність грошових коштів, що є спільною сумісною власністю. Зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. До майна подружжя можуть бути віднесені як рухоме і нерухоме майно, так і кошти та борги».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.»

Верховний Суд наголошує, що квартиру, яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності, на підставі положень статті 372 ЦК України, з технічної точки зору поділити неможливо, як і неможливо виділити сторонам в натурі належну їм частку.

Установивши, що частки права власності позивача та відповідачів у спірній квартирі є рівними (по 1/3 частині спірного майна), і, що позивач просить суд здійснити визначення часток у праві спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру, тобто трансформувати спільну сумісну власність у спільну часткову, апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість задоволення цієї позовної вимоги у спосіб, який наведено ним у судовому рішенні, і такий спосіб, з огляду на положення статті 16 ЦК України за обставин цієї цивільної справи є належним та ефективним.

Зважаючи на зазначені обставини та відповідно до законодавства, суд апеляційної інстанції, врахувавши принцип рівності часток, дійшов обґрунтованого висновку, що частки сторін, як учасників спільної сумісної власності спірної квартири, є однаковими - по 1/3 кожному, у зв`язку з чим правильно задовольнив позов у частині визначення вказаних часток у праві власності на це нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не перевірив обставину, що обраний позивачем спосіб захисту (припинення права спільної сумісної власності) є неефективним відповідно до викладених у позові вимог, є безпідставними, оскільки саме таку позовну вимогу заявляв ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції, визначивши частки у спільній власності на квартиру, припинив право спільної сумісної власності на спірне майно у зв`язку з виникненням права спільної часткової власності відповідно до часток кожного зі сторін."

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже, позивачу підлягає повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення розміру часток у земельній ділянці - задоволити повністю.

Визначити частку ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 2,8856 га (кадастровий номер :03:028:1108) із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в розмірі 1/2 (однієї другої) частки, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Визначити частку ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 2,8856 га (кадастровий номер :03:028:1108) із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в розмірі 1/2 ( однієї другої) частки, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Припинити право спільної власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ] та ОСОБА_5 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на земельну ділянку площею 2,8856 га (кадастровий номер :03:028:1108) із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 605 грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Суддя Гнатущенко Ю.В.