К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року місто Київ

справа № 753/14245/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/10639/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Застрожнікової К.С. від 17 лютого 2025 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю "Айвері" про забезпечення позову у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Айвері", ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст обставин справи

У липні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю "Айвері" (далі - ТОВ "Айвері", Товариство) та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просили стягнути з відповідача на користь ТОВ "Айвері" в якості відшкодування майнової шкоди різницю між фактичним розміром шкоди, завданої внаслідок ДТП, та страховою виплатою, в розмірі 83 649,02 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, франшизу в розмірі 1 600 грн, витрати на сплату судового збору в розмірі 3 028 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн; на користь ОСОБА_2 просили стягнути витрати за проведення оцінки пошкодженого майна в розмірі 4 000 грн, моральну шкоду в розмірі 10 000 грн, витрати на сплату судового збору в сумі 1 211 грн 20 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

29 січня 2025 року ТОВ "Айвері" звернулося до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , та заборони останній вчиняти будь-які дії щодо даної частки квартири.

Заява мотивована тим, що з моменту завдання шкоди у лютому 2024 року ОСОБА_1 жодним чином не відшкодувала збитки, спричинені позивачам внаслідок скоєння нею ДТП. Натомість 4 березня 2024 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу відчужила належний їй транспортний засіб AUDI A4, на якому і вчинила ДТП.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 28,6 кв.м.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 офіційно не працевлаштована, у неї відсутнє будь-яке майно крім частки квартири, є підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відтак наявні правові підстави для задоволення заяви.

Короткий зміст судового рішення

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року заяву ТОВ "Айвері" про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на 1/3 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 , із забороною усім суб`єктам владних повноважень, державним реєстраторам, нотаріусам, іншим органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії, що стосуються відчуження, перереєстрації права власності 1/3 частки даної квартири, у межах суми стягнення 129 249 грн 02 коп.

Ухвала мотивована тим, що наявні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 , оскільки наявність між сторонами спору щодо відшкодування шкоди внаслідок ДТП та відчуження відповідачкою належного їй на праві власності автомобіля, на якому вона скоїла ДТП, свідчить про те, що остання може уникнути виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а саме вчинити дії, спрямовані на відчуження належної їй на праві власності 1/3 частки квартири.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Скаржник зазначає, що вжитий судом захід забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Ціна позову становить 129 249 грн 02 коп., а вартість 1/3 частки квартири, на яку судом накладено арешт, відповідно до інформації з відкритих джерел щодо середньої ринкової вартості нерухомості в районі місцезнаходження квартири орієнтовно становить 300 000 грн. Вважає, що це суперечить положенню частини 3 статті 150 ЦПК України та створює надмірне майнове обтяження для відповідача.

Арешт майна, яке є єдиним житлом, без вичерпного обґрунтування, суперечить статті 47 Конституції України.

Вказує, що у матеріалах справи відсутні об`єктивні, належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність реальної загрози невиконання рішення суду, а факт відчуження транспортного засобу в 2024 році, що мало місце ще до подання позовної заяви, не свідчить про умисне приховування майна чи створення перешкод для майбутнього виконання рішення суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзивах на апеляційну скаргу представник ТОВ "Айвері" - Романюк П.В. та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

ТОВ "Айвері" та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, однак представники подали клопотання про розгляд справи без їх участі. З урахуванням положень частини 2 статі 372 ЦПК України неявка ТОВ "Айвері" та ОСОБА_2 не перешкоджає розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною 1 статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За приписами частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1); забороною вчиняти певні дії (пункт 2).

Верховний Суд в постанові від 19 листопада 2020 року в справі № 334/6521/19 зазначив, що забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться

справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ТОВ "Айвері" посилалося на те, що між сторонами існує спір щодо відшкодування ОСОБА_1 шкоди, завданої внаслідок ДТП, оскільки з 20 лютого 2024 року (день ДТП) відповідач не вчиняє жодних дій щодо відшкодування заподіяною нею шкоди; ОСОБА_1 не має офіційного доходу, відчужила належний їй транспортний засіб одразу після ДТП, а саме 4 березня 2024 року, а відтак у будь-який момент може відчужити і належну їй на праві власності 1/3 частку квартири задля утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що між сторонами існує реальний майновий спір щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, і невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідачка, як власник частки квартири, має реальну можливість її відчужити.

Ухвала суду є обґрунтованою та мотивованою, судом в мотивувальній частині ухвали зазначено норми права, якими врегульовано підстави та порядок вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги, що підстави для накладення арешту не підтверджені належними доказами, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки згідно процесуального закону, підтвердженої численними правовими позиціями Верховного Суду, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду. Як вже вказувалося вище, у даних правовідносинах, які склалися між сторонами, суд першої інстанції правильно встановив, що існує обґрунтоване припущення про те, що ОСОБА_1 може вчиняти дії щодо відчуження належної їй 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 і такі дії відповідачки утруднять виконання можливого рішення суду про задоволення позову, адже остання більше року з дня вчинення ДТП не вчинила жодних дій хоча би щодо часткового відшкодування завданої шкоди, офіційно не працює та одразу після ДТП відчужила належний їй на праві власності автомобіль.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 11 грудня 2023 року в справі № 904/1934/23 зазначив, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих припущень, що ОСОБА_1 може відчужити належну їй 1/3 частку квартири, що в свою чергу, за відсутності майна, утруднить або унеможливить виконання рішення суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у разі задоволення позову.

Таким чином, суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених статтею 153 ЦПК України, мотивував своє судове рішення та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_1 .

Колегія суддів також зауважує, що співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову для власника майна та невжиття таких для позивача, свідчить про те, що накладення арешту на 1/3 частку квартири є менш обтяжливим для власника майна (відповідача у справі), ніж невжиття заходів забезпечення, що може призвести до негативних наслідків для позивача щодо реалізації ним права на виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Крім цього, слід враховувати і те, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення; інститут забезпечення позову не позбавляє власника його права власності, а лише на певний час обмежує у розпорядженні майном. Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, відповідач не надала доказів негативних наслідків у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає неспроможними доводи скаржника про те, що накладення судом арешту створює надмірне майнове обтяження для неї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що захід забезпечення позову, вжитий судом, є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, оскільки ціна позову становить 129 249 грн 02 коп., тоді як вартість належного їй нерухомого майна оцінюється приблизно у 300 000 грн.

Колегія суддів не приймає зазначені доводи як переконливі та вважає їх необґрунтованими, оскільки, як убачається з резолютивної частини оскаржуваної ухвали, арешт було накладено виключно на належну ОСОБА_1 1/3 частку квартири, і лише в межах суми позовних вимог - 129 249 грн 02 коп., що свідчить про дотримання принципу співмірності заходу забезпечення із заявленими вимогами.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом накладено арешт на єдине житло відповідача, що суперечить статті 47 Конституції України, не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки накладення арешту на майно, що є житлом відповідача, не позбавляє її права користуватися таким майном, тобто проживати в ньому. Так, згідно вимог цивільного процесуального законодавства забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно обмежує власника лише у праві розпорядження таким майном.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки є власним тлумаченням відповідачем положень закону, якими врегульовано порядок та підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Сукупність вищезазначених обставин та наведених положень закону приводить до висновку, що питання щодо забезпечення позову вирішено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої

інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: