ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 червня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/5282/24

Головуючий у першій інстанції - Топіха Р. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/941/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

учасники справи: позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс»»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2025 року (місце ухвалення - м. Чернігів) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ТОВ «Свеа Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що 13.05.2020 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № R01.00616.006702507, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 60001,05 гривень, строком на 59 місяців, розмір процентної ставки 25,1% річних та підписанням кредитного договору позичальник приєднався до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діяла станом на дату укладення договору) та розміщена за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public-contracts.

Вказує, що Банк свої зобов`язання по видачі відповідних сум кредиту виконав повністю, а відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, сплачуючи поточні щомісячні платежі з простроченням дати їх сплати, сплачуючи щомісячні платежі не в повному обсязі та/або не сплачуючи взагалі, що спричинило виникнення прострочення заборгованості.

За доводами позову, 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (попередня назва ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») був укладений Договір факторингу № 01.02-31/23, за умовами якого АТ «Ідея Банк» відступило, а ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло право вимоги за первинними договорами до боржників визначених у Реєстрі Боржників, у тому числі до ОСОБА_1 за Кредитним договором № R01.00616.006702507 від 13.05.2020.

Посилається, що згідно розрахунку заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «СВЕА ФІНАНС» станом на дату подачі позову складає 87999,91 грн, із яких: заборгованість за основним боргом - 55008,91 грн; заборгованість за відсотками - 32991 грн; заборгованість за іншими процентними платежами - 0 грн.

В позові ТОВ «Свеа Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № R01.00616.006702507 від 13.05.2020 у розмірі 87999,91 грн та судові витрати.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 08.01.2025 справу передано Новозаводському районному суду м. Чернігова за територіальною юрисдикцією.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.03.2025 позов ТОВ «Свеа Фінанс» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за Кредитним договором від 13.05.2020 № R01.00616.006702507 у розмірі 87999,91 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано доведеністю факту неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, наявність заборгованості, яку відповідач не сплатив ні первісному кредиту, ні його правонаступнику та не спростував, що є підставою для стягнення заборгованості на користь позивача.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Обласов С.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.03.2025 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс».

За доводами апеляційної скарги рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що в анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Вказує, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Анкетою-заявою, посилався на Умови і правила обслуговування в АТ «Ідея Банк» при наданні послуг щодо продуктів, які викладені на банківському сайті за посиланням https://ideabank.ua/uk/about/public-contracts, як невід`ємну частину спірного договору та Тарифи користування кредитом.

Проте заявник зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Ідея Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, посилається, що надані Витяг з Тарифів обслуговування кредиту та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Також як стверджує заявник, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, могли неодноразово змінюватися самим АТ «Ідея Банк» з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Тому заявник вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За доводами скарги, надані позивачем Правила надання банківських послуг АТ «Ідея Банк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

В обгрунтування підстав для скасування рішення суду першої інстанції, заявник посилається на те, що згідно наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «Ідея Банк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст.1 І Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

Також заявник посилається, що упродовж періоду кредитування банк систематично нараховував відповідачеві відсотки за користування кредитом, сплата та розмір яких не були погоджені сторонами, та здійснював їх автоматичне списання, що призвело до збільшення розміру тіла кредиту, про стягнення якого просив позивач, у зв`язку з чим тіло кредиту безпідставно збільшено на суму нарахованих та несплачених відповідачем відсотків за користування кредитом та не враховані в погашення боргу списані суми відсотків.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали справи, проте у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу від ТОВ «Свеа Фінанс» не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 13.05.2020 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № R01.00616.006702507, за умовами якого банк надає кредит для погашення кредитної заборгованості за договором № М02.00616.005010295 від 12.03.2019, строком на 59 місяців, за користування кредитом позичальник сплачує проценти за ставкою 25,12 % річних від неповернутої суми кредиту (а.с. 10-16).

Згідно із п. 1.1 Договору Банк надає Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 60001,05 гривень, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього договору.

ОСОБА_1 були підписані Заява-Анкета, Паспорт споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма), в якому визначені основні умови кредитування, та Графік щомісячних платежів за кредитним договором, який є додатком до Паспорта споживчого кредитування, Заява про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення Договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку (а.с. 18-30).

За матеріалами справи, 13.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ «Ідея Банк» із заявою про надання реструктуризації за кредитним договором № М02.00616.005010295 від 12.03.2019 у зв`язку з карантином та зобов`язався виконувати всі умови Банку (а.с. 28).

Судом також встановлено, що 25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» (Фактор) був укладений Договір факторингу № 01.02-31/23, за умовами якого АТ «Ідея Банк» відступило свої права вимоги, а ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло право вимоги за первинними договорами, в розмірі заборгованості боржників перед АТ «Ідея Банк», визначеними в реєстрі боржників, в тому числі за договором № R01.00616.006702507 від 13.05.2020 (а.с.36-45).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 1 до договору факторингу від 25.07.2023 № 01.02-31/23 ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № R01.00616.006702507 у сумі 87999,91 грн (а.с.57).

Рішенням СВЕА ЕКОНОМІ КІПР ЛІМІТЕД, єдиного учасника ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», від 25.03.2024 № 1 змінено назву Товариства на ТОВ «СВЕА ФІНАНС» (а.с. 58-59).

Згідно довідки-розрахунку за кредитним договором № R01.00616.006702507 від 13.05.2020 заборгованість ОСОБА_1 станом на 25.07.2023 складає 87999,91 грн, з яких: заборгованість за основним боргом - 55008,91 грн; заборгованість за відсотками - 32991грн (а.с. 32).

З виписки по рахунку за кредитним договором № R01.00616.006702507 від 13.05.2020, убачається, що за період з 13.05.2020 по 25.07.2023 ОСОБА_1 здійснював платежі на погашення заборгованості, останній платіж внесений ним 18.10.2021 (а.с.33-35).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доведенем є факт неналежного виконання зобов`язання за кредитним договором, наявність заборгованості, яку відповідач не сплатив ні первісному кредиту, ні його правонаступнику та не спростував, що є підставою для стягнення заборгованості на користь позивача.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення заборгованості по кредиту погоджується суд апеляційної інстанці, проте з висновки щодо стягнення боргу в повному обсязі зроблені судом з неправильним застосуванням норм матеріального права, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту, пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України регламентовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав та не спростував доводів позивача.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №910/9828/17).

У разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Таким чином, боржник, тобто особа, право вимоги до якої відступається, не входить до складу учасників цього договору. Договір факторингу не впливає безпосередньо на права та обов`язки боржника, оскільки в цьому випадку не встановлюється, не припиняється, не змінюється основне зобов`язання боржника, який має виконати свій обов`язок в обсязі і на умовах, що встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого про наявність підстав для стягнення заборгованості по кредиту.

Апеляційний суд враховує, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують укладення між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» (ТОВ «Свеа Фінанс») договору факторингу, право вимоги за яким за кредитним договором, укладеним між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Свеа Фінанс», а отже позивач як новий кредитор має право на звернення з даним позовом до суду.

Так, на підтвердження договірних відносин та факту отримання кредитних коштів ОСОБА_1 позивачем надано: кредитний договір № R01.006616.006702507 від 13.05.2020, заяву-анкету, паспорт споживчого кредиту, графік щомісячних платежів, заяву про реструктуризацію боргу, розрахунок заборгованості, виписку по особовому рахунку, витяг з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу (а.с. 10-16, 18, 20-22, 24, 28, 32, 33-35, 57).

У вказаному кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розмір і тип процентної ставки, про що відповідач особисто поставив свій підпис.

Кредитний договір є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався. Розрахунок заборгованості, проведений первісним кредитором до відступлення прав вимог відповідачем, не спростований ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, будь-яких нових нарахувань кредитної заборгованості позивач не проводив.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні належні докази підтвердження укладення кредитного договору, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки кредитний договір був підписаний відповідачем особисто, з позовом про визнання його недійсним відповідач не звертався, частково виконував умови договору, належних і допустимих доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі його особистого підпису відповідачем не надано.

Апеляційний суд враховує, що підписуючи кредитний договір та паспорт споживчого кредиту, відповідач погодився з умовами надання кредиту та розміром процентів, а також те, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома і зрозуміла, він ознайомився з Тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу даного Договору вручено Банком при підписанні даного Договору; умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачені в договорах строки грошові кошти (позики та кредиту) та нараховані відсотки не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не була сплачена у повному обсязі ні новому, ні попередньому кредитору, крім того ОСОБА_1 не звертався із письмовою заявою про припинення дії договору.

Відповідачем не надано суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були ним отримані. Заперечуючи проти отримання кредитних коштів, відповідач не був позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитом.

Проте, дійшовши правильного висновку щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, висновки суду першої інстанції щодо стягнення всієї заборгованоності по кредиту зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права

Так, пред`являючи вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 13.05.2020, ТОВ «Свеа Фінанс» просило, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками у розмірі 32991,00 грн.

Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «Свеа Фінанс»» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 87999,91 грн з яких: 55008,91 грн - заборгованість за основним боргом; 32991,00 грн - заборгованість за відсотками за період з 13.05.2020 по 13.04.2025 (а.с. 57).

Апеляційний суд враховує, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів».

З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів(висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла-шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у цій справі.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено та не оспорюється сторонами, що кредитні правовідносини, які виникли між сторонами мають споживчий характер, а тому на них поширюються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Виходячи з вищезазначених норм права та вимог Договору, боржник вважається належним чином повідомленим про порушення зобов`язань за кредитним договором та про зобов`язання достроково погасити заборгованість у тому разі, коли кредитором не лише відправлено на адресу такого боржника досудову вимогу, а й доведено факт її вручення адресатові під розписку, оскільки загальний зміст поняття «повідомлення» передбачає не тільки направлення відомостей, з якими особу слід ознайомити, а й отримання цією особою зазначених відомостей.

Такий правовий висновок у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі №344/3627/16-ц (провадження №61-21032св18), від 03 червня 2020 року у справі №359/8181/18 (провадження №61-22164св19), від 17 березня 2021 року у справі №361/1488/19 (провадження №61-6141св20).

Згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору від 13.05.2020 Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості, відшкодування збитків, а Позичальник зобов`язаний на вимогу Банку достроково виконати вказані грошові зобов`язання (п. 4.2.3).

Згідно п. 5. 7 кредитного договору всі повідомлення сторін за цим Договором вважатимуться зробленими належним чином, якщо вони будуть здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними в цьому Договорі адресами сторін.

Позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій належних доказів виконання зазначених вимог, при цьому відсутні також докази отримання таких вимог відповідачем, тому підстави для дострокового погашення заборгованості за кредитним договором у частині, строк виплати якої не настав, відсутня.

Зазначене свідчить про те, що банк не набув відповідного права на погашення позичальником достроково всієї кредитної заборгованості за договором та позивач має право на стягнення з відповідача лише простроченої заборгованості в межах заявлених позовних вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків з 13.12.2024, тобто у розмірі 24122 грн, враховуючи звернення до суду достроково до закінчення строку дії кредиту 26.12.2024, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку (а.с. 14).

За таких обставин, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, щодо настання обов`язку погашення кредиту достроково, строк якого визначено у договорі 59 місяців, тобто до 13.04.2025 року.

За викладених вище підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині не ґрунтується на вимогах закону і матеріалах справи та підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості строк якої не настав відповідно до умов договору, тобто сума боргу за тілом кредиту підлягає зменшенню на суму 8343,52 грн, враховуючи викладене, підлягає зменшенню і загальний розмір стягнутої заборгованості за кредитним договором з 87999,91 грн до 79656,39 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог ТОВ «Свеа Фінанс» на суму 79656,39 грн (79656,39 грн від 87999,91 грн становить 90,5 %), слід змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» судового збору, зменшивши загальну суму з 2422,40 грн до 2192,27 грн ((2422,40 грн х 90,5 % :100%).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню на суму 8343,52 грн, тобто на 9,5 %, у матеріалах справи наявні належні докази понесення відповідачем витрат по сплаті судового збору за апеляційний розгляд справи (а.с. 149), то відповідно з ТОВ «Свеа Фінанс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 345,19 грн (3633,60 грн х 9,5 %) за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст. 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11 березня 2025 року змінити в частині визначених до стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» розміру заборгованості та судового збору, зменшивши суму заборгованості з 87999,91 грн до 79656,39 грн та судового збору з 2422,40 грн до 2192,27 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (юридична адреса: бульвар Вацлава Гавела, буд. 6, м. Київ, код ЄДРПОУ - 37616221) на користь ОСОБА_1 (зареєстрована адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 345,19 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09.06.2025.

Головуючий Судді :