Справа № 182/7733/24
Провадження № 2/0182/366/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.06.2025 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на час навчання -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини.

Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка назараз є студенткою 2 курсу денного відділення КП «Нікопольський фаховий коледж» ДОР. При цьому, донька потребує матеріальної допомоги, а відповідач як батько дитини має можливість надавати її, оскільки працевлаштований, однак, в добровільному порядку допомагати не бажає. Тому, на підставі викладеного, змушена звернутись до суду та просить стягнути на свою користь аліменти на утримання доньки на час її навчання в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду та до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23 років.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2025 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.12-13).

Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення (а.с.15) та своїм правом, визначеним ст.178 ЦПК України, скористався, подавши через свого представника ОСОБА_4 відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне. Так, позивачкою жодних доказів на підтвердження того факту, що донька проживає з нею, надано не було, а, отже, право для подачі позову щодо стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, у позивача відсутнє. Додатково варто зазначити про те, що відповідач обізнаний про те, що донька проживає у свого молодого чоловіка, однак, постійно чи тимчасово, відповідачу не відомо. Сам по собі факт навчання повнолітньої дитини до досягнення нею 23-річного віку не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці саме з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними з навчанням, а також за наявності юридичного факту - наявності у батьків можливості надання такої допомоги. Позовна заява не містить жодного обгрунтування того, в чому полягає потреба у матеріальній допомозі та не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у неї потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням дитини (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників тощо). З наданої довідки КЗ «Нікопольського фахового педагогічного коледжу» Дніпропетровської обласної ради» № 171 від 18.03.2024 року вбачається, зокрема, що ОСОБА_5 навчається за державним замовленням, а також у вищевказаній довідці міститься зазначення, що донька навчається за дистанційною формою навчання, що нівелює витрати, пов`язані з проїздом тощо. Позовна заява не містить відомостей щодо працевлаштування дитини або отримання нею іншого виду доходу, оскільки спілкувавшись з батьком, донька повідомляла, що працює продавцем квітів. Окрім цього, представник відповідача вказує, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18 (провадження № 61-16005св20). З огляду на зазначене, варто зазначити про те, що ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, на даний час проживає у м.Синельникове, власного житла та/або будь-якого іншого майна не має, вимушений орендувати житло, постійної роботи не має, будь-яких неповнолітніх дітей не має, однак, надає допомогу своїм батькам похилого віку ( ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ). Тому, на підставі викладеного, представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить суд в задоволенні позову відмовити.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, а саме:

1 ) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2 ) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

4 ) інші обставини, що мають істотне значення.

Виходячи з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4). Як вбачається з довідки, виданої 18 серпня 2024 року, ОСОБА_3 є студенткою 2 курсу денного відділення КП «Нікопольський фаховий коледж» ДОР, термін навчання - до 30 червня 2026 року (а.с.3).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення позивачки до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів, є обставини, які полягають в тому, що їхня повнолітня донька на час звернення до суду з позовом є студенткою, а тому, у відповідності до вимог чинного законодавства, потребує матеріальної допомоги. Проте, з довідки, яка була долучена на підтвердження факту навчання, вбачається, що, оскільки м.Нікополь знаходиться на території активних бойових дій, то освітній процес здійснюється дистанційно. Відповідач та його представник в поданому відзиві, як на підставу відмови в задоволенні позову, зокрема, посилається на вищевказану обставину, яка судом до уваги не приймається, виходячи з наступного.

В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Тому, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що посилання сторони відповідача на дистанційну форму навчання до уваги не приймаються, оскільки спростовується вищевикладеним. Окрім цього, до уваги судом не приймається й посилання відповідача на ту обставину, що їхня спільна донька працює та отримує дохід, оскільки дане твердження відповідними доказами не підтверджено. Як й не підтверджено факт проживання доньки з чоловіком та, відповідно, утримання її ним.

Таким чином, при встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини, суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надаючи правову оцінку доказам наданими позивачем, судом враховано вимоги викладені у статтях 76-82, 89 ЦПК України, якими передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані можуть встановлюватися письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи доводи сторін та зібрані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що надані позивачем до суду докази свідчать про наявність у її повнолітньої доньки потреби в матеріальній допомозі, у зв`язку з продовженням навчання, а також у необхідності сплати відповідачем аліментів саме у розмірі 1/6 від його доходу, який суд вважає достатнім.

Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354, 430, ст.ст.191,199-201 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на час навчання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ), аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ІПН НОМЕР_2 ), на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на період її навчання, починаючи з 30 грудня 2024 року і до 30 червня 2026 року, але не більше, ніж до досягнення дитиною 23-х років.

Рішення в частині стягнення суми аліментів за місяць підлягає обов`язковому негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_1 ), на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн.) 20 коп.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал