КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/4984/24 Головуючий у І інстанції - Дьоміна О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Димерська селищна рада про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою,-

установив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Димерська селищна рада про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення та визнання особи такою, що втратила право користування житловою квартирою.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначав, що 22 червня 1983 року Виконавчим комітетом Вишгородської районної ради народних депутатів Київської області, на підставі рішення Виконавчого комітету Вишгородської районної ради народних депутатів Київської області від 24.05.1983 року за №176, було видано його матері - ОСОБА_3 ордер за №0584 на двокімнатну житлову квартиру, загальною площею 30,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в яку також, як члена сім`ї було вписано і його.

Зазначав, що його покійна матір, у відповідності до ЖК Української РСР, являлась наймачем вказаної вище квартири, оскільки на неї був виданий ордер, а прописані в житло разом з нею особи, відносяться до членів сім`ї та є учасниками процедури приватизації.

Таким чином, ордер на житло підтверджує наявність в особи відповідного права користування житловим приміщенням.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його матір.

Також, у 1989 року між ним та відповідачем було укладено шлюб від якого сторони мають сина - ОСОБА_4 , 1990 року народження.

Однак, сімейне життя між сторонами не склалося, внаслідок чого шлюб було розірвано.

Після розлучення, у вказаній вище квартирі продовжувала проживати виключно відповідач ОСОБА_2 , яка змінила замки в квартиру та не пускала його до неї.

Вказував, що неодноразово звертався до відповідача з пропозицією, щодо спільного користування квартирою, але вона відмовляла і взагалі ігнорувала всі його пропозиції та вимоги.

Крім того, він неодноразово звертався до органів Національної поліції України із заявами, щодо усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Однак, всі ці дії не дали результату, внаслідок чого, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 травня 2022 року, справа за №363/286/21, зобов`язано відповідача не чинити йому перешкод у користуванні спірною квартирою та вселлено його до неї.

Однак, спільне проживання разом з колишньою дружиною в одній квартирі є нестерпним, оскільки відповідач веде антигромадський спосіб життя, часто влаштовує сварки, як з ним та і з сусідами.

Крім того, відповідач не приймає участі в утриманні та ремонті квартири, оплаті послуг за електроенергію, газ, теплопостачання, чим завдає значних матеріальних збитків.

Просив суд, виселити ОСОБА_2 з належної їй та йому на праві користування житлової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 15000 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Крім того, до суду першої інстанції 08 квітня 2025 року надійшла від представника ОСОБА_2 - адвоката Чиляєвої І.А. заява про ухвалення додаткового судового рішення, щодо стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком розгляду даної цивільної справи у розмірі 13000 грн.

Вишгородським районним судом Київської області від 15 квітня 2025 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Не погодившись із рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що проживання разом з колишньою дружиною в одній квартирі є нестерпним.

Відповідач часто влаштовує сварки як із ним, так і сусідами.

В утриманні квартири, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію, газ, теплопостачання, відповідач участі не приймає, чим завдає їм значних матеріальних збитків.

Все це підтверджується відповідними квитанція про заборгованість за оплату комунальних послуг, звітом про експертну оцінку ринкової вартості ремонту квартири, який необхідно буде зробити, в результаті бездіяльності відповідача.

Крім того, в Акті обстеження матеріально-побутових умов від 27 травня 2024 року за №2637/1-А зазначено, що на момент обстеження, квартира знаходиться в занедбаному стані: стіни та стеля закопчені, у плісняві; на кухні стоїть неприємний запах від фекалій тваринного походження; стіни обдерті від шпалер, повно сміття від великої кімнати до кімнати відпочинку; електропроводка знаходиться в неналежному стані; на балконі, від сміття та речей повністю все заблоковано; квартира повністю зруйнована.

Проживаюча громадянка ОСОБА_2 в цій квартирі, систематично порушує соціальні правила. Дані обставина також підтверджується фото звітом, який здійснювався під час проведення обстеження квартири.

Наголошує, що бездіяльність відповідача призвела до руйнування квартири, в якій проживати наразі, без капітального ремонту, просто неможливо.

Просив суд, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погодившись із додатковим рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначила, що суд першої інстанції не дав оцінку належним обставинам, обмежившись загальними висновками про неспівмірність судових витрат.

Вказує, що її судові витрати за послуги з представництва в суді у розмірі 2000 грн. -одне судове засідання, не є завищеними, щодо сторони спору. Підготовка відзиву на позовну заяву, заяви про виклик свідків і сума гонорару, оплачена за їх складання, є співмірною із даною категорією справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов безпідставних висновків, що визначена адвокатом сума понесених нею витрат на професійну правничу допомогу не є обґрунтованою та завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, досліджених та підготовлених доказів та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг з розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Просила суд, додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року змінити в частині суми витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000 грн.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року ОСОБА_2 подала відзив, в обґрунтування якого зазначила, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, щодо відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження систематичного руйнування чи псування нею квартири, або її використання не за призначенням, або систематичного порушення нею правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними.

Просила суд, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що у своєму звіті від 03 квітня 2025 року про надані послуги за Договором про надання правничої допомоги, представник відповідача зазначає, що за період з 06.11.2024 по 10.11.2024 відповідачу була надана професійна правнича допомога загальною тривалістю 120 годин (5 діб), що включає складання відзиву на позовну заяву, що є неспівмірним із складністю справи.

Вказує, що адвокатом відповідача не надано жодних документів, які б засвідчували факт виконання його роботи протягом тих годин, про які він зазначає.

Тобто, будь-які юридичні результати роботи, окрім самого відзиву на позовну заяву, які були зроблені у ході підготовки до справи, відсутні.

Отже, з наданого звіту неможливо об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката відповідача.

Просив суд, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, яка з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вишгородської районної ради народних депутатів за №176 від 24 травня 1983 року надано ОСОБА_3 , двокімнатну кватиру за №5, житловою площею 30 кв.м. в будинку за АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення, 22 червня 1983 року виконавчим комітетом Вишгородської районної ради народних депутатів Київської області видано ОСОБА_3 , сім`я якої складається з 2-х чоловік, ордер на право зайняття двокімнатної квартири за АДРЕСА_3 .

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 .

З довідки за №500, виданої виконавчим комітетом Димерської селищної ради Народних депутатів 01 вересня 1989 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 . Його матір - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У 1989 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб від якого сторони мають сина - ОСОБА_4 .

24 травня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, про що зроблено запис за №152 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .

З акту обстеження житлово-побутових умов будинку за АДРЕСА_4 , від 23 вересня 2002 року вбачається, що при обстеженні було виявлено: дах будинку потребує термінового ремонту, оскільки сильно протікає, внаслідок чого страждають жителі квартир, зокрема і кв. АДРЕСА_5 - ОСОБА_5 . В кожній із квартир пошкоджена стеля, повідставляли шпалери в місцях затікання. На коридорі другого поверху осипалась стеля, а також від сильного зволоження пробиває електропровід, що знаходиться в коридорі.

19 липня 2007 року жителі будинку, в тому числі і ОСОБА_2 , звернулись до директора Димерського ККП із заявою про ремонт даху будинку.

З довідки заступника начальника Вишгородського РВ ГУ ДСНС у Київській області полковника служби цивільного захисту Бондаренка Г.В. за №732 від 30 травня 2019 року вбачається, що 06 травня 2019 року в приватній квартирі житлового будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . внаслідок пожежі знищено: холодильник, шафи кухні, духову шафу, гриль, блендер, міксер, кухонний комбайн, мультиварку, посуд, який знаходився на кухні. Також, пожежею пошкоджено: дерев`яну підлогу, закопчено вікна, стіни, стелю, міжкімнатні двері, кухонний стіл та матеріальні цінності власника квартири. Ймовірно причиною пожежі є коротке замикання електромережі з послідуючим горінням.

Довідкою за №982, виданої начальником Вишгородського РВ ГУ ДСНС у Київській області полковника служби цивільного захисту Бондаренка Г. 29 грудня 2020 року підтверджується факт пожежі, що виникла за адресою: АДРЕСА_2 , ймовірною причиною якої є коротке замикання електромережі з послідуючим горінням.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 травня 2022 року у справі за №363/286/21, яке набрало законної сили 01 липня 2022 року, встановлено, що ОСОБА_1 є законним користувачем квартири АДРЕСА_3 , зобов`язано ОСОБА_2 не чинити останньому перешкод у користуванні житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вселлено ОСОБА_1 до вказаної квартири.

З довідки виданої державним реєстратором Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області за №227/09.41 від 09 листопада 2023 року, яка видана на підставі акту складеного депутатом Димерської селищної ради Станкевич С.М. за №2223/С-А від 09 листопада 2023 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає один за адресою: АДРЕСА_6 , з 1998 року по даний час.

З витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за №379/03-14 від 03 червня 2024 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані 2 особи - ОСОБА_1 (з 30 серпня 1983 року) ОСОБА_2 (з 22 червня 1990 року).

З довідки за №569, виданої КП «Вишгородського бюро технічної інвентаризації» 12 липня 2024 року слідує, що право власності на об`єкт нерухомого майна (квартира), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в ВП «Вишгородське БТІ», станом на 31 грудня 2012 року не зареєстровано.

З акту обстеження матеріально-побутових умов за №2637/Л-А від 27 травня 2024 року, складеного депутатом Димерської селищної ради Левковцем О.П. в присутності свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що квартира за АДРЕСА_5 , за №7, на момент обстеження знаходиться в занедбаному стані: стіни та стеля у плісняві, на кухні стоїть неприємний запах від фекалій тваринного походження, стіни обдерті від шпалер, повно сміття від великої кімнати до кімнати відпочинку, електропроводка знаходиться в неналежному стані, на балконі від сміття та речей повністю все заблоковано, квартира повністю зруйнована, комунальній послуги ОСОБА_2 не оплачувала, під час обстеження квартири проводилась фото-фіксація. Крім того, в акті зазначено, що ОСОБА_2 систематично порушує соціальні правила.

Позивачем, також долучено до матеріалів справи докази звернення до правоохоронних органів та селищного голови, щодо дій відповідача.

З довідки, виданої КА «Вишгородтепломережа» ВМР вбачається, що станом на 01 жовтня 2020 року в квартирі за АДРЕСА_3 , рахувалась заборгованість за спожиті послуги з опалення у розмірі 27992,94 грн.

З листа за №32478 головного державного виконавця Вишгородського ВДВС вбачається, що на виконанні у відділі перебували виконавчі документи про солідарне стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комунальні послуги, яка утримана з пенсії останнього.

Крім того, з довідки за №353, виданої Димерським комбінатом комунальних підприємств від 22 серпня 2024 року слідує, що станом на 22 серпня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 - наявна заборгованість за комунальні послуги, за період з 01 червня 2023 року по 31 липня 2024 року в загальному розмірі 23767,72 грн.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №394190801 від 10 вересня 2024 року вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 .

Позивачем, також долучено до матеріалів справи вибірку по особовому рахунку за № НОМЕР_3 , рахунки щодо сплати комунальних послуг та копію технічного паспорту на спірну квартиру.

Відповідач зазначала, що має невелику заробітну плату, а тому позбавлена можливості зробити в спірній квартирі повноцінний ремонт, та на підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи долучено довідку №291 від 26 серпня 2020 року з якої вбачається, що з травня по липень 2020 року ОСОБА_2 була зареєстрована, як безробітна та довідку за №7 від 04 листопада 2024 року, згідно якої ОСОБА_2 працює з 01 грудня 2022 року в Димерському комбінаті комунальних підприємств, де займає посаду контролера та її дохід за період з 01 грудня 2022 року по 30 вересня 2024 року склав 240417,55 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання наймача або члена його сім`ї понад законодавчо встановлені строки.

Таким чином, взявши до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд першої інстанції встановив, що відповідач постійно проживає в спірній квартирі, фактично з 1989 року по теперішній час, а незадовільний стан спірної квартири, зумовлений пожежею, яка сталася не з вини відповідача, на ремонт якої у останньої не має достатніх коштів, через невелику заробітну плату, а тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказані обставини не можуть слугувати підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження систематичного руйнування чи псування відповідачем квартири, або її використання не за призначенням, або систематичного порушення відповідачем правила співжиття, які б робили неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, які, беручи до уваги офіційний характер вказаних заходів та відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування, мають підтверджуватися письмовими доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що посилання позивача як на підставу виселення відповідача саме на ст. 116 ЖК України, не мають значення при вирішенні спору, а отже і ці вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

«Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 1989 року по теперішній час постійно проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою відсутні, оскільки підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання наймача або члена його сім`ї понад законодавчо встановлені строки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла можливе лише за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 12.04.1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

При вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 року у справі за № 295/16994/15-ц.

У ч. 3 ст. 12, частинах 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в приватній квартирі житлового будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . внаслідок пожежі знищено: холодильник, шафи кухні, духову шафу, гриль, блендер, міксер, кухонний комбайн, мультиварку, посуд, який знаходився на кухні. Також, пожежею пошкоджено: дерев`яну підлогу, закопчено вікна, стіни, стелю, міжкімнатні двері, кухонний стіл та матеріальні цінності власника квартири. Ймовірно причиною пожежі є коротке замикання електромережі з послідуючим горінням.

Довідкою за №982, виданої начальником Вишгородського РВ ГУ ДСНС у Київській області полковника служби цивільного захисту Бондаренка Г. 29.12.2020 року підтверджується факт пожежі, що виникла за адресою: АДРЕСА_2 , ймовірною причиною якої є коротке замикання електромережі з послідуючим горінням.

Таким чином, посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що бездіяльність відповідача призвела до руйнування квартири, в якій проживати наразі, без капітального ремонту, просто неможливо, колегія суддів відхиляє, оскільки незадовільний стан спірної квартири, зумовлений пожежею, яка сталася не з вини відповідача.

Крім того, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що проживання разом з колишньою дружиною (відповідачем) в одній квартирі є нестерпним, відповідач часто влаштовує сварки як із ним, так і сусідами, в утриманні квартири, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію, газ, теплопостачання, відповідач участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки надані позивачем докази (фотознімки, квитанції про заборгованість за оплату комунальних послуг, звіт про експертну оцінку ринкової вартості ремонту квартири) не підтверджують систематичного руйнування чи псування відповідачем квартири, або її використання не за призначенням, або систематичного порушення відповідачем правила співжиття, які б робили неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявлялися б безрезультатними.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Щодо оскарження ОСОБА_2 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 08 квітня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Чиляєва І.А. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: договір про надання правової допомоги за №111/11 від 05 листопада 2024 року укладений між адвокатом Чиляєвою І.А. та ОСОБА_2 ; додаткову угоду за №1 від 05 листопада 2024 року до договору про надання правової допомоги за №111/1; звіт (акт) за №111/11-1 про надані послуги (виконані роботи); прибуткові касові ордери за №111/11-1 від 26.11.2024, за №111/11-2 від 03.02.2025, за №111/11-3 від 11.03.2025 та за №111/11-4 від 03.04.2025 про перерахування грошових коштів в загальній сумі 13000 грн. відповідачем ОСОБА_2 на рахунок адвоката Чиляєвої І.А.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

З урахуванням викладеного, проаналізувавши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Чиляєвої І.А. та відшкодуванню судових витрат у розмірі 5000 грн., оскільки, враховано конкретні обставини справи, незначну складність справи, обсяг наданої адвокатом правової допомоги в межах даної справи, витрачений ним час та принципи співмірності, розумності, реальності судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не можуть бути скасовані з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 квітня 2025 року та додаткове рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба