КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9559/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року у складі судді Кирильчук І.А.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу про стягнення недоотриманої заробітної плати за час відрядження,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу, уякому просив стягнути з відповідача на свою користь недоотриману заробітну плату за час відрядження у розмірі 1 655 грн 25 коп.

Позов обґрунтовано тим, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до наказу № 121 від 06 травня 2024 року він перебував у відряджені з 13 по 17 травня 2024 року.

Зазначає, що при розрахунку та виплаті заробітної плати за час відрядження Українським науково - дослідним інститутом продуктивності агропромислового комплексу не врахована недоотримана заробітна плата в розмірі 4 303 грн 68 коп, яка була стягнута за рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року у справі № 752/10119/24.

Вважає, що середньоденна заробітна плата за час відрядження з урахування коштів в розмірі 4 303грн 68 коп повинна збільшитись на 331 грн 05 коп (4 303,68 (7+6) = 331,05) та за 5 днів відрядження становить 1 655 грн 25 коп (331,05 х 5 = 1 655,25).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на незаконність на необґрунтованість рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що скаржник відповідно до наказу № 121 від 06 травня 2024 року направлений у відрядження на п`ять днів з 13 по 17 травня 2024 року. 30 травня 2024 року скаржник отримав заробітну плату за травень 2024 року.

Вказує, що обчислення середньої заробітної плати за час відрядження проводиться відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Посилається на те, що при розрахунку середньої заробітної плати скаржника за час відрядження до заробітної плати в квітні 2024 року з вини відповідача не врахована недоотримана заробітна плата за 6 робочих днів в квітні 2024 року у розмірі 4 303 грн 68 коп. Сума недоотриманої заробітної плати за 5 днів відрядження становить 1 655 грн 25 коп.

Крім того зазначає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

ОСОБА_1 в судовому засіданні просив про задоволення його апеляційної скарги.

Відповідач до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином (а.с. 61), а тому з урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як убачається зі справи, відповідно до наказу №14-К від 01 березня 2017 року, 02 березня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу тимчасово до проведення конкурсного відбору в науково -дослідний відділ соціально-трудових відносин, розвитку та аналітики статистичної звітності сільських територій Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу на посаду завідувача відділу (а.с. 8).

Наказом № 121 від 06 травня 2024 року завідувача науково-дослідного відділу соціально-трудових відносин, розвитку та аналітики статистичної звітності сільських територій ОСОБА_1 відряджено до Широківської громади Запорізького району Запорізької області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Розенталь, 7 з метою проведення робіт по напрямку формування паспорту територіальної громади (а.с. 9).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року у справі № 752/101119/24 стягнено з Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу на користь ОСОБА_1 4 303 грн 68 коп середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі (а.с. 11-14).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що заявлені вимоги за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а тому не враховуються до розрахунку середньої заробітної плати.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У ст. 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт (ч. 1 ст. 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Виходячи з положень КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Разом з тим за своєю правовою природою витрати на відрядження є компенсаційними виплатами, які за змістом ст. 2 Закону України "Про оплату праці" відносяться до додаткової заробітної плати.

Тому стягнутий рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 22 жовтня 2024року з боржника на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі не може впливати на розмір компенсації за відрядження позивача, яке мало місце у травні 2024 року.

Отже, системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що витрати на відрядження не входять до структури заробітної плати.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: