С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/3193/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

12 червня 2025 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Бойчук Н.П.

представника Відповідача - адвоката Стовбуна О.Й.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення матеріальної та моральної шкоди.

ІІ. Описова частина

25 травня 2023 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою суду від 05 червня 2023 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Позивач, ОСОБА_1 , обґрунтовує свої вимоги тим, що 10 серпня 2006 року він придбав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Придбання квартири відбулося частково за власні кошти, а частково - за рахунок кредиту, отриманого за Договором про іпотечний кредит №1.06080560 від 10.08.2006, укладеним із ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого згодом став ПАТ «Платинум Банк». Того ж дня був укладений відповідний іпотечний договір, що забезпечував виконання зобов`язань Позичальника.

У березні 2018 року ОСОБА_1 , як він вказує, отримав повідомлення від ПАТ «Платинум Банк» про те, що 15 березня 2018 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір №1181 про відступлення права вимоги за іпотечним кредитом та іпотечним договором.

01 червня 2018 року ОСОБА_2 надіслала ОСОБА_1 лист-вимогу про виселення з приміщення, стверджуючи, що право власності на квартиру належить їй з 23 травня 2018 року. У відповідь на це, 14 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду з позовом про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, договорів уступки права вимоги, а також скасування державної реєстрації права власності.

Однак, як вказує Позивач, 29 січня 2019 року, за відсутності ОСОБА_1 та членів його родини, представники ОСОБА_2 зламали замки на вхідних дверях, замінили їх та вселились у квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Проте, 30 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу Позивача, скасувавши рішення суду першої інстанції. Зокрема, було визнано недійсним договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.03.2018 року за №1185, укладений між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_2 , а також визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року було визнано недійсним договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимог №118К від 15.03.2018 року.

Позивач зазначає, що внаслідок цих протиправних дій, ОСОБА_1 та члени його родини були позбавлені доступу до своєї власності з 29 січня 2019 року до 17 липня 2020 року. У квартирі залишились їхні особисті речі, меблі та предмети побуту. Оскільки іншого житла вони не мали, Позивач та його родина були змушені орендувати житло. Доступ до квартири вдалося відновити лише 17 липня 2020 року за допомогою працівників поліції та ТОВ «Юридична фірма «Онікс», про що було складено відповідний Акт.

Після вселення Позивач, як він стверджує, з`ясував, що Відповідачка, не будучи власником квартири, здавала її в оренду, зокрема, ОСОБА_3 , отримуючи щомісячний дохід у розмірі 9000 грн, що підтверджується договором оренди квартири від 05 грудня 2019 року.

З огляду на викладене Позивач вимагає відшкодування йому матеріальної шкоди у загальній сумі 457 909,38 грн, що складається з витрат на вимушену оренду житла (175 000 грн), вартості спожитих Відповідачкою, але не оплачених, комунальних послуг (69908,38 грн), вартості юридичних послуг ТОВ «ЮФ «Онікс», за супроводження якої відновлений доступ Позивача до квартири (54 000 грн), вартості заміни замка вхідних дверей у квартирі після відновлення доступу до неї (1501 грн) та упущеної вигоди (157500 грн) - суми, яку Відповідачка отримала від передачі належної Позивачу квартири в оренду третім особам.

Окрім матеріальної шкоди, Позивач вимагає стягнення моральної шкоди у розмірі 500000 грн, яка, за його твердженням, полягає у значних переживаннях та стресі, пов`язаних із позбавленням права власності на житло, вимушеним проживанням не у власній квартирі, втратою доступу до особистих речей, порушенням звичного укладу життя, а також необхідністю докладання значних зусиль та коштів для відновлення порушеного права. Додатковим джерелом моральних страждань були переживання за стан його 86-річної матері, яка перебувала на його утриманні та потребувала особливого догляду.

03 липня 2023 року до суду надійшов відзив Відповідачки ОСОБА_2 , яка позовні вимоги не визнала та просила залишити їх без задоволення. Вона заявила про пропуск Позивачем строку позовної давності, стверджуючи, що ОСОБА_1 достовірно дізнався про порушення своїх прав 20 жовтня 2019 року, коли була ухвалена постанова Київського апеляційного суду, якою скасовано реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , проте позов був поданий лише 25 травня 2023 року, тобто за межами трирічного загального строку позовної давності.

Відповідачка також зазначила, що вона діяла добросовісно, беручи участь в електронних торгах з реалізації активу банку, що ліквідується, та набула права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, реалізувавши своє право іпотекодержателя на реєстрацію права власності на квартиру на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вона підкреслила, що неправомірність набуття нею прав вимоги була встановлена судом через незаконність її допущення до участі в електронних торгах Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а не з її вини.

Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди, Відповідачка заперечила кожну з них: щодо вимушеної оренди житла стверджувала, що договір оренди не зареєстрований належним чином, і жодного доказу здійснення орендної плати не надано; щодо комунальних послуг заявила, що вона була законним власником квартири, і комунальні служби могли вимагати оплати від неї, а ОСОБА_1 сплатив їх з власної ініціативи; щодо юридичних послуг заперечила наявність підтверджуючих документів про сплату та стверджувала, що такі послуги не входять до компетенції юридичних фірм; щодо заміни замка вважала вимогу необґрунтованою, оскільки встановлення нового замка було ініціативою Позивача; щодо упущеної вигоди заперечувала отримання орендної плати та вказувала на протиріччя у розрахунках Позивача.

Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000 грн, Відповідачка вважає її необґрунтованою та такою, що суперечить моральним засадам суспільства, посилаючись на наявність у Позивача значної заборгованості за кредитним договором за цю ж квартиру, яку він не виплачує, та на відсутність звернень Позивача щодо мирного врегулювання чи повернення речей.

04 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь Позивача на відзив, у якій ОСОБА_1 заперечив доводи Відповідачки. Щодо пропуску строку позовної давності, Позивач зазначив, що фізичне зайняття майна є триваючим порушенням, яке припинилося лише 17 липня 2020 року, коли він зміг вселитися у квартиру, і лише після вселення зміг оцінити розмір шкоди. Крім того, Позивач посилався на пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, який передбачає продовження строків позовної давності на період дії воєнного або надзвичайного стану.

Позивач також наголошував, що відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а згідно з частиною 2 статті 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною, що означає, що ОСОБА_2 ніколи не була законним власником квартири, а її дії були протиправними.

Щодо відшкодування комунальних послуг, Позивач стверджував, що позиція Відповідачки не ґрунтується на нормах права, оскільки ОСОБА_2 вселилася у квартиру незаконно і повинна відшкодувати завдані збитки Позивачу, права та інтереси якого вона порушила. Він зазначив, що він та члени його сім`ї не мали іншого житла, тому були змушені винаймати житло, а витрати на оренду та інші збитки були необхідними і зумовлені незаконними діями Відповідачки.

Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року підготовче засідання було закрито.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний у судовому засіданні в якості свідка, підтвердив обставини, викладені в позові

Представник Позивача підтримав позовні вимоги, наголосивши, що з 29 січня 2019 року до 17 липня 2020 року ОСОБА_1 та його родина були протиправно позбавлені доступу до своєї квартири, що спричинило матеріальні збитки та моральні страждання.

Представника Відповідачки наголошував на тому, що вимоги Позивача не підтверджуються належними доказами

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив, що з Позивачем вони є близькими друзями. Свідок є керівником ТОВ Юридична фірма «Онікс». Позивач звернувся до нього з проханням про юридичну допомогу, у зв`язку з чим був укладений договір. Свідок зазначив, що він займався взаємодією з правоохоронними органами під час процедури доступу до квартири в липні 2020 року, розробив план дій, щоб все було законно. В день відкриття замків у квартирі там з`явилася жінка, яка начебто винаймала ту квартиру за договором оренди. За домовленістю з позивачем вона потім начебто забрала свої речі з квартири.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд, ухвалюючи рішення, звертає увагу на наступне.

10 серпня 2006 року ОСОБА_1 придбав трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу. Придбання квартири відбулося частково за власні кошти, а частково - за рахунок кредиту, отриманого за Договором про іпотечний кредит №1.06080560 від 10.08.2006, укладеним із ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого згодом став ПАТ «Платинум Банк». Того ж дня був укладений відповідний іпотечний договір, що забезпечував виконання зобов`язань Позичальника.

15 березня 2018 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір №1181 про відступлення права вимоги за вказаними договорами.

Встановлено, що 14 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду з позовом про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, договорів уступки права вимоги, а також скасування державної реєстрації права власності.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено. Проте, 30 жовтня 2019 року Київський апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу Позивача, скасувавши рішення суду першої інстанції. Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2021 року було визнано недійсним договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимог №118К від 15.03.2018 року. Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ПАТ «Платинум Банк» залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 травня 2019 року у незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2019 року залишено без змін.

Безспірно встановлено, що 29 січня 2019 року представники ОСОБА_2 у відсутність ОСОБА_1 та членів його родини самочинно зламали замки на вхідних дверях, замінили їх та вселились у квартиру. Внаслідок цих протиправних дій, ОСОБА_1 та члени його родини були позбавлені доступу до своєї власності з 29 січня 2019 року до 17 липня 2020 року.

Як вбачається з матеріалів справи, доступ до квартири Позивачу вдалося відновити лише 17 липня 2020 року.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 2 статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для відшкодування шкоди необхідна наявність таких елементів цивільно-правової відповідальності: шкода, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Тягар доказування цих обставин, згідно зі статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), покладається на сторону, яка на них посилається.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає наступне.

Позивач вимагає стягнення 175 000 грн за вимушену оренду житла за договором №30/01 від 30.01.2019 зі ОСОБА_5 . Згідно з п. 3.1 вказаного договору, квартира та майно повинні були бути передані Орендарю протягом трьох днів, а п. 3.2 передбачає підписання сторонами акту прийому-передачі квартири та ключів. Однак, Позивачем не надано ані копії акту прийому-передачі, ані будь-яких доказів внесення оплати за договором оренди. Відсутність цих ключових доказів унеможливлює підтвердження факту понесення Позивачем заявлених витрат та їх зв`язку з діями Відповідачки. Отже, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Щодо відшкодування вартості спожитих комунальних послуг, Позивачем надані докази щодо обсягів спожитих комунальних послуг за період незаконного користування квартирою Відповідачкою. Проте, не надано доказів, які б підтверджували, що Відповідачкою не було здійснено оплати за вказані послуги, тобто наявності заборгованості за вказані спожиті послуги станом на 17.07.2020. Хоча Позивач посилався на практику Верховного Суду, яка передбачає відшкодування комунальних послуг незаконним користувачем на користь законного власника, відсутність доказів наявності саме заборгованості Відповідачки перед комунальними службами станом на зазначену дату, яка б перейшла на Позивача або була ним сплачена, не дозволяє задовольнити цю вимогу.

Суд враховує, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16 та у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №910/16244/23, особа, яка фактично користувалася комунальними послугами, зобов`язана їх оплачувати. Однак, у даному випадку Позивачем не доведено факту понесення ним витрат на оплату комунальних послуг за Відповідачку, або наявності заборгованості, яка б підлягала стягненню саме з Відповідачки на користь Позивача.

Щодо вимог Позивача про стягнення 54 000 грн за юридичні послуги, надані ТОВ «ЮФ «Онікс», пов`язані з вселенням у квартиру, суд звертає увагу на наступне. Згідно з п. 4.2 цього Договору, оплата здійснюється на рахунок Юридичної фірми. Однак, належних доказів понесення витрат, а саме підтвердження безготівкової оплати на рахунок юридичної фірми, Позивачем не надано. Рукописна позначка в тексті договору, здійснена, ймовірно директором товариства Новаком М.В., про отримання 24000 гривень, не є належним доказом виконання Позивачем своїх зобов`язань перед юридичною особою. Отже, у задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

Позивачем надана копія специфікації замовлених товарів/послуг від 21.07.2020 на замок та роботи по його встановленню, а також квитанція про оплату суми 1501,20 грн. Суд вважає такі витрати доведеними та обґрунтованими, оскільки вони були безпосередньо пов`язані з відновленням доступу до квартири після протиправних дій Відповідачки. Таким чином, ці витрати Позивача підлягають відшкодуванню.

Позивач вимагав стягнення 157500 грн як упущеної вигоди, посилаючись на дохід, який Відповідачка нібито отримала від здачі квартири в оренду. У справі є лише копія договору від 05.12.2019, який підписаний не ОСОБА_2 , а ОСОБА_6 . Крім того, підтверджується оплата за вказаним договором лише однієї суми в розмірі 9000 гривень. Більше того, суд звертає увагу на те, що стаття 22 ЦК України встановлює, що упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Натомість, сам Позивач зазначав у судовому засіданні, що ця квартира є його єдиним житлом, і він ніколи не мав наміру здавати її в оренду. Це виключає наявність упущеної вигоди для Позивача, оскільки він не міг би реально отримати ці доходи за звичайних обставин. Отже, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Моральна шкода, згідно зі статтею 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування моральної шкоди може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної особи.

Суд встановлює, що моральна шкода Позивачу була спричинена тим, що Відповідачка фактично самовільно, не у передбачений законом спосіб, вчинила дії щодо виселення Позивача з квартири, змінивши замки та позбавивши його доступу до житла. Ці дії були протиправними, оскільки примусове виселення можливе лише на підставі рішення суду, чого не було. Відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку», якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Крім того, суд враховує, що навіть з моменту набрання чинності постановою Київського апеляційного суду від 30.10.2019, яка скасувала право власності Відповідачки, ОСОБА_2 не звільнила квартиру, не надала Позивачу доступу до неї, продовжуючи чинити перешкоди у користуванні ним своєю власністю.

Таким чином, протягом приблизно 1,5 року (з 29.01.2019 до 17.07.2020) Позивач був протиправно позбавлений житла. Позбавлення житла, яке є єдиним для особи, безумовно, викликає значні душевні страждання, стрес, порушення нормальних життєвих зв`язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач, будучи людиною похилого віку, додатково переживав за стан своєї 86-річної матері, яка перебувала на його утриманні та потребувала особливого догляду. Ці обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_1 (Позивача) та свідка ОСОБА_4 , керівника ТОВ «Юридична фірма «Онікс», який зазначив, що займався взаємодією з правоохоронними органами під час процедури доступу до квартири в липні 2020 року.

Практика Верховного Суду та Європейського суду з прав людини свідчить про необхідність відшкодування моральної шкоди у випадках протиправного позбавлення права на житло. Суд враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. При визначенні розміру компенсації, суддя повинен встановити його, враховуючи вимоги розумності та справедливості. Європейський суд з прав людини призначає відшкодування, яке вважається «справедливим» за даних обставин, зважаючи на всі особливості кожної справи.

Враховуючи тривалість протиправного позбавлення житла, значні душевні страждання Позивача та його матері, необхідність докладання значних зусиль для відновлення порушеного права, а також принципи розумності та справедливості, суд вважає, що заявлений Позивачем розмір моральної шкоди у 500000 грн є завищеним. Натомість, справедливим та достатнім розміром компенсації за спричинену моральну шкоду слід визначити суму в розмірі 50 000 гривень.

Оцінюючи заяву Відповідачки ОСОБА_2 про застосування до вимог Позивача наслідків пропуску строку позовної давності, стверджуючи, що Позивач дізнався про порушення своїх прав 20 жовтня 2019 року, а позов подав 25 травня 2023 року, тобто за межами трирічного строку, суд зазначає наступне.

Фізичне зайняття квартири Відповідачкою та позбавлення Позивача доступу до його власності є триваючим порушенням права, яке припинилося лише 17 липня 2020 року, коли Позивач фактично вселився у квартиру. Саме з цієї дати Позивач зміг повною мірою оцінити обсяг та складові завданої шкоди.

Крім того, відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, згідно з пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, з урахуванням триваючого характеру порушення та продовження строків позовної давності в умовах воєнного стану, позовна заява ОСОБА_1 подана у межах встановлених законом строків. Аналогічна правова позиція щодо триваючого характеру порушення викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16, яка розмежовує віндикаційний та негаторний позови, зазначаючи, що до негаторних позовів позовна давність не застосовується, оскільки має місце триваюче правопорушення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, враховуючи, що Позивач звільнений від сплати судового збору, обов`язок з його сплати покладається на Відповідачку розмірі мінімальному станом на день подання позову.

ІV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1501,20 гривень в якості відшкодування майнової шкоди, а також 50000 гривень в якості компенсації за спричинену моральну шкоду.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя: