Справа № 344/5387/22
Провадження № 2/344/182/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

представників відповідача Устінського А., Олюх Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Комунальне некомерційне підприємство ,,Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради про зміну формулювання та дати звільнення, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що «…Я, ОСОБА_1 , працювала у Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» на посаді лікаря з ультразвукової діагностики відділення спеціалізованої допомоги Структурного підрозділу «Міська дитяча поліклініка». Наказом Відповідача №330/ОС від 24.03.2022 року я була звільнена з займаної посади по п.4 ч.1 ст. 40 КЗПП України за прогул. Я не погоджуюсь із Наказом Відповідача №330/ОС від 24.03.2022 року та зі звільненням з ініціативи власника по п.4 ч.1 ст. 40 КЗПП України, оскільки були відсутні законні підстави вважати мою відсутність на робочому місці відсутністю без поважних причин. Я завжди працювала сумлінно та професійно, до дисциплінарної відповідальності ніколи не притягувалась. Враховуючи військову агресію Російської Федерації проти України 24 лютого 2022 року прийняла рішення покинути територію України. 24.02.2022 року за основним місцем роботи подала заяву про відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Отже, оформлення мені відпустки за моєю заявою, поданою Відповідачеві на період оголошення карантину, не потребувало згоди роботодавця. 24 лютого 2022 року воєнні дії розпочались на території Івано-Франківської області. Наказ про звільнення Центром первинної медичної і консультативно-діагностичної було видано 24 березня 2022 року, після початку воєнних дій…».

Відповідно до письмового пояснення позивача вона написала заяву про звільнення за угодою сторін з 04.03.2022, але відповідач її не прийняв, через відсутність повноважень у особи, яка її принесла.

Тому позивач просила суд визнати формулювання причин звільнення, вказаного у Наказі Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» №330/ОС від 24.03.2022 року, по п.4ч.1 ст. 40 КЗпП України - за прогул та дату звільнення - 25.02.2022 року неправильними. Змінити формулювання причин звільнення та дату звільнення, вказавши формулювання причин звільнення - за угодою сторін по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та дату звільнення - 04.03.2022 року.

Надалі позивач подала суду заяву, в якій просила суд скасувати наказ КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» № 330/ос від 24.03.2022 року за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України - за прогул. Зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення позивача. Датою звільнення вказати 23 березня 2022 року, підставою звільнення - частину першу ст. 38 КЗпП України (за заявою про звільнення ОСОБА_1 від 23.03.2022 р. Вх. № 145 від 23.03.2023 р.) та внести відповідний запис про звільнення до трудової книжки. Зобов`язати відповідача провести повний розрахунок з позивачем по день звільнення та видати трудову книжку.

Таким чином первинно позивачем подано позов про зміну формулювання причин звільнення та дату звільнення, вказавши формулювання причин звільнення - за угодою сторін по п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та дату звільнення - 04.03.2022 року.

Однак надалі позивач подала заяву про «… зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення позивача. Датою звільнення вказати 23 березня 2022 року, підставою звільнення - частину першу ст. 38 КЗпП України (за заявою про звільнення ОСОБА_1 від 23.03.2022 р. Вх. № 145 від 23.03.2023 р.) та внести відповідний запис про звільнення до трудової книжки…».

Одночасно з цим первинним позовом підставою звернення до суду визначено заяву позивача від 25/02/2022 про надання відпустки. Надалі позов обґрунтовано заявою позивача 23.03.2022 р. Вх. № 145.

Таким чином позивач подала суду заяву про зміну і підстави позову і предмету її позову.

У свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Отже позивачу належить право на зміну предмету або підстави позову, але не одночасної змінити і предмету, і підстави позову.

Таким чином відсутні правові підстави для прийняття одночасної зміни і підстав, і предмету позову з урахуванням уточнень, що не суперечать ч. 3 ст. 49 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже сторона позивача несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач може звернутися до суду із окремою, самостійно оформленою заявою за новими підставами та предметом позову.

Позивач неодноразово не прибула в судові засідання.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов та надав пояснення про те, що позивача звільнили на підставі факту неодноразово не виходу на роботу протягом одного місяця; її чекали один місяць і надали можливість вийти на роботу протягом тривалого часу; позивач була єдиним працівником з відповідного фаху і не могла бути замінена будь-яким іншим працівником; позивач є військовозобов`язаною особою; Верховним Судом вказано на відмінність понять війни та військового стану в регіонах; в Івано-Франківську не було бойових дій; садки, школи, поліклініки та лікарні працювали протягом усього часу; дистанційна робота позивачу не погоджувалась; позивач самовільно залишила роботу, пішла в тривалий прогул, а пояснює це прийняттям рішенням про відпустку, яку їй не було надано; трудова книжка позивача була готова на видачу їй в день її звільнення, але вона за нею не прийшла і належної довіреності представнику не видала та не просила надіслати поштою; позивачу було надіслано повідомлення про можливість отримання трудової книжки; до цього часу позивач за трудовою книжкою не з?явилась; позивач працює в двох інших закладах на даний час; позивач подала заяву про відпустку, але без зазначення строків; заява була не через наявність дитини, а через карантин; відповідач належить до критичної інфраструктури і в ньому не діють правила про безстрокові відпустки за власним бажанням; відповідач має право відмовити в будь-якій відпустці на період воєнного стану; заяву про звільнення позивача принесла особа, яка не мала довіреності на представництво, а тому не може бути прийнята чи задоволена; відповідач мав надавати медичну допомогу громадянам, що виключає можливість позивача йти у відпустку безстроково чи за власний рахунок; щодо позивача складали акти про прогули за невихід на роботу; 25/02/2022 був останнім днем роботи позивача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_2 надала передсудом показання про те, що 23/03/2022 в другій половині дня прийшла особа, яка представилась родичем позивача, не надала визначеного законом документу про отримання повноважень на представництво позивача і просила звільнити позивача; їй було роз`яснено, що порядок представництва врегульовано законом і обов`язком позивача є уповноваження свого представника в порядку та спосіб, що встановлені законом та обов`язок позивача виконувати положення законодавства; належної довіреності родич позивача на звільнення позивача не надала; її дії були заздалегідь агресивні та конфлікті; її спрямували до директора відповідача, оскільки особа, до якої родич позивача звернулась не має права на звільнення працівників; свідок зареєструвала заяву родича позивача, яку вона вихопила і вибігла; бігти за нею не було можливості, оскільки кабінет з усією документацією не можливо було залишити відкритим; весь час родич позивача здійснювала відеофіксацію.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 надала перед судом показання про те, що працює діловодом; 23/03/2022 прийшла жінка подати заяву про звільнення позивача; їй повідомили, що заяву буде прийнято і зареєстровано, а також спитала чи є договір доручення; вона сказала, що немає договору доручення; тому їй було відмовлено в здійсненні представництва і прийняття документів від імені іншої особи; вона намагалась психологічно тиснути, але свідок на таке не реагує; також вона обурювалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами.

Сторонами визнано ті обставини, що позивач працювала у відповідача та припинила виходити на роботу у зв?язку з її виїздом закордон, відмовою відповідача звільнити позивача за зверненням особи, яка не надала документу про повноваження на представництво позивача перед відповідачем в питанні подання заяви про звільнення. Факт не виходу на роботу у відповідача позивач визнала.

Письмові пояснення щодо фактичних обставин та їх юридичної оцінки позивача постійно змінювались.

В п. 1 ч. 2 ст. 43 ЦПК України вказано, що учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Надання позивачем пояснення про те, що вона хотіла піти у відпустку, а також що вона хотіла звільнити суперечать одне одному і не належать до виконання обов?язків за п. 1 ч. 2 ст. 43 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що: «згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що: «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згідно з усталеною судовою практикою при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Про необхідність наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України також зазначено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц (провадження № 61-14807св18), у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19 (провадження № 61-21869св19).

Однак будь-якого погодження факту звільнення позивача за угодою сторін чи дати такого сторонами не було погоджено. Оскільки позивач не звернулась до відповідача про звільнення за угодою сторін, а як нею було вказано вона звернулась із заявою про надання відпустки за власний рахунок.

Таким чином відсутні будь-які правові підстави для звільнення позивача за угодою сторін.

Так само відсутні правові підстави для звільнення позивача з 04/03/2022, оскільки сторонами не було погодження за їх згодою такої дати звільнення позивача за згодою сторін.

Спосіб захисту права у формі зміни дати звільнення працівника застосовується у випадку невірного зазначення дати звільнення працівника, а не за бажанням позивача змінити юридичну оцінку факту її не виходу на роботу із заяви про відпустку на заяву про звільнення.

Аналіз письмових пояснення позивача вказує на те, що вона змінювала і саму дату бажаного її звільнення, що безпосередньо вказує не обґрунтованість правовими підставами її заяви, а на свавільне маніпулювання такими поясненнями.

Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. Для притягнення роботодавця до матеріальної відповідальності необхідні усі чотири вищезазначені умови. Судом звертається увага на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця. Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20). У зв`язку з наведеним відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже позивачем не доведено перед судом порушення її відповідних прав.

В п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У відзиві на позов вказано, що згідно поданої заяви (Додаток № 1) вбачається, що ОСОБА_1 подала заяву на отримання відпустки без збереження заробітної плати на період оголошення карантину на відповідній території, тобто на підставі ст. 26 Закону України «Про відпустки». До своєї заяви Позивач ніяких підтверджуючих документів про наявність дитини віком до 14 років не додала. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною першою цієї статті. Тобто відпустка без збереження заробітної плати відповідно до ст. 26 ЗУ "Про відпустки" надається працівникові за наявності погодження із роботодавцем. Позивач як лікар з ультразвукової діагностики знаходиться на військовому обліку і є військовозобов`язаною. Відповідно до ч. 4 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у воєнний час забороняється виїзд призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України - без дозволу відповідного керівника). Для забезпечення у цей надскладний період потреб держави у мобілізаційній підготовці та мобілізації, роботодавець не надав згоди на отримання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати на час карантину. Також, дана заява була оформлена неналежним чином, адже не містила такої обов`язкової складової кадрової заяви, як термін відпустки, що додатково унеможливило її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець гоже відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Згідно з Переліком секторів (підсекторів), основних послуг критичної інфраструктури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1109 від 09.10.2020 року, КНП «ЦПМКДД» відноситься до об`єктів критичної інфраструктури, і забезпечує надання населенню життєво важливих послуг в період воєнного стану.

Тобто відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 28.02.2022 року є самовільним використанням нею відпустки без збереження заробітної плати. Відповідно до Постанови Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.12.2018 року по справі № 686/21222/16-ц «невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за опрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або 1ювноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною увільнення працівника».

Як прогул не може кваліфікуватись відсутність працівника на роботі виключно у зв`язку з веденням бойових дій, проте не введенням воєнного стану.

Останнім робочим днем позивача було 25.02.2022 року, даний день згідно із законодавством є днем її звільнення. Вимога щодо зміни дати звільнення на 04.03.2022 року не відповідає законодавству. Відсутність працівника на роботі з 28.02.2022 року по 24.03.2022 року стверджується актами про відсутність працівника на робочому місці (Додатки 8-25).

Крім цього позивач не зверталась до відповідача про видачу її трудової книжки або про надіслання такої книжки на вказану нею адресу.

Відповідно до пункту 4.2 глави 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець в цей день надсилає йому поштове повідомлення (додаток 1) із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Отже пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до статті 7 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Отримати згоду працівника на пересилання трудової книжки можливо альтернативними способами, обраними за згодою між роботодавцем та працівником, а пересилати трудову книжку можна лише поштою, оскільки це передбачено нормою законодавства.

Таким чином у позивача відсутні будь-які перешкоди в отриманні трудової книжки протягом усього часу з моменту її невиходу на роботу.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов`язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов`язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов`язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до Комунальне некомерційне підприємство ,,Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги Івано-Франківської міської ради про зміну формулювання та дати звільнення, зобов`язати відповідача видати новий наказ про звільнення позивача, зобов`язання відповідача провести повний розрахунок з позивачем по день звільнення та видати трудову книжку відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.