Справа № 130/2897/24
Провадження № 22-ц/801/1188/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л.Ю.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 рокуСправа № 130/2897/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.

з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.,

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2025 року та на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року, постановлені під головуванням судді Грушковської Л. Ю., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди та матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди та матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Зазначала, що 28.08.2021 приблизно о 16:40 год. ОСОБА_2 , умисно здійснив екстрений виклик на спеціальну телефонну лінію «102» ГУНП України у Вінницькій області та повідомив завідомо неправдиві відомості про підготовку вибуху у торговельно-розважальному закладі «Ермітаж», де відбувалось святкування весілля її сина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На вказаному весіллі перебували також і гості в кількості 140 осіб, що призвело до тимчасового припинення святкування, евакуації запрошених гостей та персоналу, створення дискомфорту відпочиваючим та членам сім`ї ОСОБА_3 , зокрема ОСОБА_1 та завдання їм моральної шкоди. Вироком Вінницького апеляційного суду від 20.06.2024 ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 259 КК України призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. Внаслідок скоєного ним злочину , крім порушення громадської безпеки та порядку і звичного режиму функціонування торговельно-розважального закладу «Ермітаж», евакуації його представників та відвідувачів, у присутніх гостей, родини та близьких осіб на святкуванні весілля її сина виникло почуття страху, загрози їхньому життю та здоров`ю і можливому пошкодженню майна ,що завдало позивачці моральної (немайнової) шкоди. 28.08.2021 було для позивачки важливою датою, адже її старший син ОСОБА_3 одружився. Підготовка до святкування цієї події тривала місяцями, зокрема, ОСОБА_1 своїми силами брала у ній участь, за допомогою різних залучених спеціалістів відбувалось оформлення свята, а молодята перебували у позитивному настрої, як гості цього закладу. Раптове переривання свята через злочин відповідача стало справжнім потрясінням, що позначилось на психічному стані здоров`я позивачки, внаслідок чого вона відчула погіршення свого стану здоров`я, оскільки змінився її звичайний спосіб життя. При цьому, їй було неприємно усвідомлювати, що зокрема у її сина та його дружини перший день подружнього життя розпочався із такої події. Також їй було неприємно пояснювати та виправдовуватись перед відвідувачами торговельно-розважального закладу «Ермітаж» за те, що сталось того дня, не з її вини .Через неправомірні дії відповідача вона зазнала душевного болю та страждань, що як наслідок вплинуло на фізичний та психічний стан її здоров`я. Тривалий час вона не мала змоги опанувати свій емоційний стан, який негативно і наразі впливає на її повсякденні справи. Щоразу була вимушена заспокоювати себе та старатись не згадувати ту подію, адже такі дії відповідача вплинули на престиж та ділову репутацію позивачки. Вважає, що скоєний відповідачем злочин завдав їй моральної (немайнової) шкоди, яку вона оцінює в 2 000 000 грн.

Крім того, для належного захисту своїх прав та інтересів у кримінальному провадженні вона була вимушена звернутись за професійною правничою допомогою до адвоката, внаслідок чого нею було понесено витрати ,які вона вважає матеріальними збитками, внаслідок вчинення останнім кримінального правопорушення. Просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь позивача 2 000 000 грн. в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди та 50000 грн. матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення та судові витрати.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19.02.2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн., судовий збір в сумі 1211,20 грн. В решт позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував, що скоєний злочин завдав їй значну моральну шкоду, розмір якої вона визначила у 2000000 грн і саме такий розмір є співмірним та достатнім для розумного задоволення її потреб. У частині відмови у задоволенні вимог про стягнення матеріального збитку суд не надав оцінки тому факту, що його розмір документально підтверджено витратами, понесеними нею під час розгляду справи про кримінальне правопорушення.

07 березня 2025 року ОСОБА_1 , подала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення у цій справі витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції (вкажи суму)

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 09 квітня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану ухвалу суду скасувати ,а її заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував, що у позовній заяві вона зазначала про те, що наддасть докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу після ухвалення судом рішення у справі. Оскільки справа розглянута судом без участі сторін, вона не мала змоги надати докази розміру витрат на правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі але подала таку заяву протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що відповідає змісту ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2025 року вищевказаним вимогам відповідає не в повній мірі .

Апеляційним судом встановлено, що 28.08.2021 приблизно о 16:40 год. ОСОБА_2 , перебуваючи по вул. Київській у м. Жмеринці Вінницької області, переслідуючи злочинний умисел, спрямований на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, що загрожує безпеці громадян, з метою викликати занепокоєння, паніку та розгубленість серед працівників та відвідувачів торговельно-розважального закладу «Ермітаж», що розташований за адресою: Вінницька область, м. Жмеринка, вул. Центральна, 6 ,будівлю якого згідно договору орендує ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, використовуючи належний йому мобільний телефон марки «BQ STEP XL DUOS» IMEI: НОМЕР_1 із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», абонентський номер НОМЕР_2 , умисно здійснив екстрений виклик на спеціальну телефонну лінію «102» ГУНП України у Вінницькій області та повідомив завідомо неправдиві відомості про підготовку вибуху у вищевказаному закладі. На час здійснення ОСОБА_2 даного завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху у вищевказаному закладі відбувалось святкування весілля ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,на якому, також перебували гості в кількості 140 осіб, що призвело до тимчасового припинення святкування, евакуації запрошених гостей та персоналу.

Вироком Вінницького апеляційного суду від 20.06.2024 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 09.12.2024 року, ОСОБА_2 призначено покарання за ч. 1 ст. 259 КК України у вигляді двох років позбавлення волі (а.с. 17-20).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн, суд виходив із того, що у зв`язку з протиправними діями відповідача , ОСОБА_1 зазнала негативних фізичних, душевних та психологічних емоцій , що спричинило їй моральну шкоду. Оцінюючи і враховуючи глибину понесених нею душевних страждань ,вважаі за доцільне визначити розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності і справедливості. Відмовляючи у задоволенні вимог в частині матеріальної шкоди , суд виходив із того, що процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами, встановленими главою 8 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував аргументи позивачки про те, що скоєне відповідачем привело до евакуації її родини та гостей , завдало їй значно більшої моральної шкоди, розмір якої вона оцінює у 2000000 грн і саме такий розмір є співмірним та достатнім для розумного задоволення її потреб, не заслуговують на увагу , виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 1 ст.1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч.1 ст.1168 ЦК України).

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2 000 000 грн, що виразилась в її душевних стражданнях з приводу перерваного весілля, а також того, що такий стан тривав і вона не могла опанувати свій емоційний стан, який негативно і наразі впливає на її повсякденні справи. Щоразу була вимушена заспокоювати себе та старатись не згадувати ту подію, адже такі дії відповідача також вплинули на престиж та ділову репутацію позивачки, що орендує цю споруду.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди встановивши фактичні обставини справи, мав широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, виходячи із власного переконання і враховуючи факт завдання позивачці моральної шкоди , ступінь вини відповідача, характер та обсяг її душевних страждань, поведінку відповідача та тривалість періоду завданої позивачу моральної шкоди, суд дійшов висновку про те, що достатнім розміром відшкодування позивачці моральної шкоди є сума в 50000 грн .

Доказів погіршення стану здоров`я та зміни звичайного способу життя, погіршення престижу та ділової репутації, позивачка суду не надала. Відтак , висновок суду про те, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявленого нею розміру відшкодування моральної шкоди у 2000000 грн., а розмір визначеної судом моральної шкоди відповідає ступеню та характеру страждань позивачки.

Колегія суддів з такими висновками суду погоджується і вважає, що суд надав правильну оцінку всім доводам позивача та поданим нею доказам на підтвердження здійсненого ним висновку як про факт спричинення їй моральної шкоди ,так і щодо його розміру. Зокрема, судом враховано характер вчиненого правопорушення, його тяжкість та наслідки для ОСОБА_1 і не встановлено те , що вчинений відповідачем злочин призвів до порушення налагоджених робочих зв`язків останньої , як підприємця, зменшив її фінансове становище та вплинув на погіршення її престижу та ділової репутації.

Оскільки суд вірно встановив факт заподіяння позивачу моральної шкоди та визначив її розмір з урахуванням вимог ч.3 ст. 23 ЦК України, суд апеляційної інстанції не може змінювати цей розмір лише з мотивів незгоди скаржника з правильно визначеним судом розміром відшкодування.

Щодо відмови у задоволенні позову у частині вимог про відшкодування матеріальної шкоди (збитку) ,колегія суддів вважає, що рішення суду вимогам ст. 263 ЦПК України не відповідає ,а тому підлягає скасуванню із закриттям провадження у цій частині, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Натомість, відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав і законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.

Отже, питання відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із кримінальним провадженням, має вирішуватися в межах кримінального судочинства.

Відповідно до ст . 60 КПК України, заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою чи повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Заявник має право: отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно з ч.2 ст. 55 КПК України, особа набуває статусу потерпілого з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про її залучення до провадження як потерпілого.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона була потерпілою у кримінальному провадженні та понесла витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката у цьому провадженні , що підтверджується договорами про надання правничої (правової) допомоги у кримінальному провадженні №0000286 від 17.01.2024, від 30.04.2024, від 02.09.2024, переліком наданих послуг та актами приймання-передачі, згідно яких загальна сума витрат на правничу допомогу складає 50 000 грн. (а. с. 21-23, 24, 25, 26-28, 29, 30, 31-33, 34, 35).

Отже, зазначені позивачем витрати є процесуальними витратами у кримінальному провадженні, понесеними на стадії досудового розслідування та судового розгляду справи, а тому вони підлягають вирішенню у межах кримінального судочинства.

Відповідно до ст.118 КПК України, процесуальні витрати у кримінальному процесі включають: витрати на правову допомогу; витрати, пов`язані з прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Процесуальні і судові витрати та зазначена позивачем матеріальна шкода у цій справі мають ознаки процесуальних витрат, понесених у кримінальному процесі, оскільки ОСОБА_1 була потерпілою у кримінальному провадженні та брала активну участь у під час досудового розслідування і судового провадження.

Питання щодо процесуальних витрат у кримінальному процесі вирішується судом у вироку суду або ухвалі (ч.1 ст.126 КПК України) в порядку, передбаченому статтями 124, 125 КПК України.

Це означає, що питання відшкодування процесуальних витрат у кримінальному процесі має бути вирішене в межах відповідного кримінального провадження, а не в порядку цивільного судочинства.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 26 червня 2018 року у справі №?706/1110/15-ц; від 18 березня 2020 року у справі №?706/332/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №?757/3087/15-ц (провадження №?61-21427св18) зазначено, що процесуальні витрати у кримінальному провадженні повинні вирішуватися у межах цієї ж справи, а якщо цього не було зроблено, сторона кримінального провадження має можливість оскаржити відповідне судове рішення в апеляційному та касаційному порядку.

Отже, вимоги позивача щодо стягнення процесуальних, судових витрат у кримінальному провадженні розглядаються в рамках останнього і не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі у цій частині вимог відповідно до п. 1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

В частині оскаржуваної ухвали про відмову суду в ухваленні додаткового рішення у справі про стягнення судових витрат ,то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 , зокрема просила здійснити розподіл судових витрат, а також надала попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікувала понести під час розгляду справи у суді першої інстанції. Крім того, у позовній заяві містилася заява про подання доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу після ухвалення рішення суду.

У пункті 53 додаткової постанови від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога ч.8 ст. 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, судовий розгляд було проведено без участі сторін, копію рішення представник позивача отримав 05.03. 2025 року, а заяву про ухвалення судового та докази витрат на правничу допомогу рішення подав 07 березня 2025 року, тобто , з дотриманням вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Суд першої інстанції вищевказані обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката, передбачених договором, під час розгляду справи в суді першої інстанції та витрати на правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, загальна ціна позову становить 2 050 000 грн. Судом задоволено позовні вимоги частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 50 000 грн, що складає 2,43% від заявленої суми.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2,43%), що становить 607,5 грн (25000?2,43%).

Керуючись ст.ст. 374-376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2025 року та ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 лютого 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення ,-закрити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09 квітня 2025 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 607,5 грн витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук