Справа № 202/331/24
Провадження № 2/202/446/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , його представника відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 30 квітня 2011 року був укладений шлюб між нею і відповідачем, який розірваний рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року.

Під час шлюбу в жовтні 2019 року за спільні кошти ними був придбаний автомобіль марки CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий.

05.11.2019 року цей транспортний засіб із державним номерним знаком НОМЕР_2 був зареєстрований за відповідачем.

Згідно з довідкою оцінювача № 28-12-23 від 28.12.2023 середня ринкова вартість такого транспортного засобу становить 360 000 грн.

Отже, посилаючись на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і відповідно вона має право власності на 1/2 частину цього майна, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію в розмірі 180 000 грн., припинивши її право власності на це майно.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 лютого 2024 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження відповідач ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом, в якому просив визнати автомобіль CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 його особистою приватною власністю.

Свої зустрічні позовні вимоги відповідач обґрунтував тим, що транспортний засіб був придбаний за його особисті кошти.

Так, у період з 2006 по вересень 2007 року він мав депозитні рахунки в Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» на загальну суму 7617,88 доларів США.

В грудні 2007 року до нього звернувся його знайомий ОСОБА_5 із проханням позичити йому грошові кошти в сумі 6000 доларів США строком на один рік - до 18.12.2008.

Оскільки він мав зазначену грошову суму, то погодився. ОСОБА_5 власноруч написав розписку. В зазначений термін останній повернув кошти.

Далі в жовтні 2010 року до нього звернувся інший його знайомий ОСОБА_6 із проханням позичити гроші в сумі 10 000 доларів США до кінця 2019 року, на що він погодився, оскільки мав таку грошову суму, яка складалася з раніше повернутих йому ОСОБА_5 коштів та накопичених із заробітної плати. ОСОБА_6 також склав розписку. В зазначений термін ОСОБА_6 повернув суму позики.

Саме на зазначені кошти ним під час шлюбу був придбаний спірний автомобіль.

Отже, такий автомобіль є його особистою приватною власністю.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 травня 2024 року відповідачу був поновлений строк для подання зустрічного позову та його зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, які об`єднані в одне провадження.

На зустрічний позов позивач надала відзив, в якому вважала, що надані відповідачем на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог докази, а саме розписки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про укладення договорів позики у 2007 та 2010 роках відповідно є неналежними та недопустимими доказами, оскільки, на її думку, вони не підтверджують повернення боргу та придбання відповідачем автомобіля за особисті кошти.

Позивач зазначила, що в жовтні 2019 року нею з її банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» було знято 150 000 грн., які раніше протягом серпня - вересня 2019 року були перераховані її батьками.

Зазначені грошові кошти були передані нею її чоловікові та витрачені на придбання спірного автомобіля.

За цих підстав позивач просила в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання особистої приватної власності на автомобіль CHEVROLET модель CAPTIVA, державний номер НОМЕР_2 відмовити.

Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Костогриз О.В. первісний позов підтримали, зустрічний позов не визнали.

В свою чергу, відповідач та його представник адвокат Рижик Р.О. в судовому засіданні первісний позов не визнали та просили задовольнити його зустрічний позов.

Суд, з`ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3 є недоведеним та задоволенню не підлягає з наступних підстав:

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 30 квітня 2011 року.

Мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 листопада 2023 року шлюб між сторонами розірваний.

За час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль марки CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номер НОМЕР_2 , який 05.11.2019 зареєстрований за відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Після розірвання шлюбу між сторонами виник спір щодо поділу цього майна.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля, позивач послалася на те, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності, у зв`язку з чим вона має право на отримання грошової компенсації у розмірі, що відповідає її частці у спільному майні.

Натомість цього відповідач наполягав на тому, що автомобіль є його особистою приватною власністю як такий, що був придбаний за кошти, які належали йому особисто.

При вирішенні спору між сторонами суд виходить із того, що відповідно до частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя.

Реєстрація прав на майно за одним із подружжя не спростовує презумпцію належності такого майна до спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, діє поки вона не спростована одним із подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 646/7463/16-ц, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

У постанові Верховного Суду від 12.05.2022 року у справі № 727/11406/17 також викладено позицію, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Аналогічно згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

При цьому в частині 2 статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Зокрема, якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Вартість майна, що підлягає поділу, суд визначає виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування(частина 2 статті 78 ЦПК України).

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Заперечуючи проти позовних вимог колишньої дружини про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, відповідач на підтвердження придбання цього майна за кошти, які належали йому особисто, надав копії заяв на видачу готівки з депозитних рахунків від 15.01.2007 та 06.09.2007, а також копії розписок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про отримання ними коштів у позику.

Водночас суд вважає, що надані відповідачем докази не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль.

Так, суд звертає увагу, що згідно з розпискою ОСОБА_5 від 18.12.2007 останній отримав у борг від ОСОБА_3 гроші в сумі 6 000 доларів США, що складає 30 300 грн., та зобов`язується повернути борг до 18.12.2008.

Згідно з розпискою ОСОБА_6 від 08.10.2010 останній отримав у борг від ОСОБА_3 гроші 10 000 грн., що складає 79 099 грн., та зобов`язується повернути до жовтня 2019 року.

Допитаний у судовому засіданні як свідок ОСОБА_5 пояснив, що відповідач його колишній однокласник. Для зайняття бізнесом у 2007 року він позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, які повернув йому через рік.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні також пояснив, що відповідач його друг. У 2010 році він позичив у відповідача грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, про що склав розписку, зобов`язавшись повернути кошти до вересня 2019 року. Кошти повернув у такий строк.

Разом із тим, суд вважає, що в силу положень статті 1047 ЦК України боргові розписки можуть підтверджувати лише укладення договору позики та факт передачі грошових коштів певної кількості від кредитора боржнику, але жодним чином не свідчать про придбання відповідачем спірного автомобіля в жовтні 2019 році за кошти, які належали йому особисто.

Як було вище зазначено, відповідно до діючого цивільного процесуального законодавства обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Порядок підтвердження виконання зобов`язання регламентований статтею 545 ЦК України.

За змістом цієї статті , прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

Отже, виконання зобов`язання (повернення боргу за борговою розпискою, яка по суті є договором позики) не може підтверджуватися поясненнями сторони та показаннями свідків.

Наявність у відповідача оригіналів боргових документів (розписок), які безпосередньо були пред`явлені для огляду в судовому засіданні, ставить під сумнів твердження відповідача та свідків про повернення йому боржниками грошових коштів та відповідно придбання відповідачем за ці кошти автомобіля.

На переконання суду, само по собі посилання відповідача та свідків на придбання ним автомобіля за рахунок повернутих позик не є достатнім доказом сплати відповідачем особистих коштів за придбане у шлюбі майно автомобіль.

Отже, відповідачем не надано переконливих доказів придбання ним спірного автомобіля за кошти, які належали йому особисто.

Відтак суд вважає, що відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль.

При цьому, заперечуючи проти зустрічного позову та наполягаючи на задоволенні первісного позову, позивач надала виписки з її банківського рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» про суми грошових надходжень у період вересня-жовтня 2019 року та про зняття грошових коштів, зокрема 28.10.2019 в сумі 150 000 грн.

Крім того, з пояснень сторін у судовому засіданні, в тому числі самого відповідача, встановлено, що відповідач на час придбання спірного автомобіля працював та отримував дохід, який був джерелом забезпечення їх сім`ї.

Таким чином, докази, надані позивачем, щодо придбання автомобіля за спільні кошти подружжя, суд знаходить більш переконливими, аніж докази, надані відповідачем на спростування цієї презумпції.

За таких обставин суд вважає доведеним, що автомобіль CHEVROLET CAPTIVA, державний номер НОМЕР_2 , право власності на який 05.11.2019 було зареєстровано за відповідачем, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був набутий під час шлюбу за спільні кошти сторін.

Згідно з довідкою оцінювача ОСОБА_9 за № 28-12-23 від 28.12.2023 середня ринкова вартість автомобіля CHEVROLET CAPTIVA, об`єм двигуна 1991, тип палива дизель, 2010 року випуску, станом на 28.12.2023 становить 360 000 грн.

В своєму позові позивач наполягала на стягненні з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі половини вартості спірного автомобіля.

Оскільки позивач не надав доказів реальної вартості спірного майна на час розгляду справи, оцінку майна, надану позивачем не заперечував, суд виходить із оцінки майна, яка була надана позивачем (довідки оцінювача).

Суд вважає, що з огляду на неподільність спільного майна, яке фактично знаходиться у користуванні та володінні відповідача, стягнення на користь позивача грошової компенсації вартості майна відповідатиме інтересам сторін.

Отже, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю необхідно відмовити за недоведеністю, задовольнивши первісний позов ОСОБА_1 та у порядку поділу спільного майна подружжя слід залишити у власності відповідача автомобіль марки CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номер НОМЕР_2 , стягнувши з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в розмірі 180 000 грн., що відповідає 1/2 частині вартості транспортного засобу, припинити право спільної сумісної власності позивача на це майно.

При розподілі судових витрат, суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у розмірі 1 800 грн.

У зв`язку з задоволенням первісного позову, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Разом із тим, оскільки в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено, то понесені ним витрати покладаються на нього та відшкодуванню за рахунок позивача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації задовольнити.

В порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності ОСОБА_3 автомобіль марки CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номер НОМЕР_2 в розмірі 180 000 (сто вісімдесят тисяч) грн.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на автомобіль марки CHEVROLET модель CAPTIVA, 2010 року випуску, VIN НОМЕР_1 , колір сірий, державний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце перебування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складений 11 червня 2025 року.

Суддя Наталія Марченко