Справа № 127/7590/25
Провадження № 2/127/1388/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

за участю: секретаря Врублевської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представників відповідача Шмакова О.В., Остапюк Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці в порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Підприємство «Медтехніка» про припинення трудових відносин, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Підприємство «Медтехніка» про припинення трудових відносин, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи свій позов тим, що вона була прийнята на посаду головного бухгалтера відповідача з 01.02.2022 року.

24 січня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення її з посади за власним бажанням з 07.02.2025 року з одночасною виплатою заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку з 01.03.2023 року по 30.01.2025 року у кількості 84 днів. За розпорядженням директора 06.02.2025 року вона передала печатку директора та ключі від сейфа з документами. Проте, 07.02.2025 року її з посади звільнено не було, чим порушено її права. Відповідач не визнає наявність права у позивача на отримання компенсації, оскільки на день звільнення не надав довідку про розмір компенсації, яку він вважає правильною, не виплатив компенсацію, довідку надану позивачем проігнорував. Оскільки відповідач ігнорує звяву позивача про звільнення та не виплачує грошову компенсацію за не використану відпустку та заборгованість із заробітної плати в день звільнення, тому ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом та просить:

- припинити трудові відносини з ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» з 07.02.2025 року згідно з поданою заявою про звільнення за власним бажанням від 24.02.2025 року;

- стягнути з ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» на її користь заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку з 01.03.2023 року по 30.01.2025 року у кількості 84 днів в сумі 105070,60 грн.;

- стягнути з ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» на її користь понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в сумі 1211,12 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн.

Ухвалою суду від 01.04.2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.03.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Так, на виконання вимог ухвали суду, у визначений судом строк, представником відповідача було надано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого ОСОБА_1 була прийнята на основне місце роботи у ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» з 01.02.2022 року на посаду головного бухгалтера з посадовим окладом з коефіцієнтом 2,05 згідно зі штатним розписом від 01.10.2021 року та штатним розписом від 01.04.2022 рок,у відповідно до наказу №13к від 31.01.2022 року.

З 01.12.2023 року згідно зі штатним розписом від 01.12.2023 року коефіцієнт посадового окладу головного бухгалтера становив 2,38. Відповідно до наказу №9 від 29.03.2024 року на період з 01.04.2024 року по 31.12.2024 року для оплати праці штатних працівників, зокрема головного бухгалтера, було змінено коефіцієнт з 2,38 на 2,05. Також, відповідно до наказу №14 від 01.12.2023 року було встановлено доплати до щомісячної заробітної плати на підприємстві посадовим особам акціонерного товариства, зокрема головному бухгалтеру ОСОБА_1 у розмірі 50% до заробітної плати. Документ сформований в системі «Електронний суд» 15.04.2025 року. За відпрацьований робочий рік позивач має право на основну відпустку тривалістю 24 календарних дні, додаткову відпустку тривалістю 4 календарні дні, а також відповідно до ст. 19 Закону України від 15.11.1996 №504/96- ВР «Про відпустки» - додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів. 31.01.2022 року згідно з наказом №4к від 31.01.2022 року позивачем було розірвано трудовий договір з ТОВ «Підприємство «Медтехніка» за ст. 36 п. 5 КЗпП України та компенсацію відпустки у кількості 66 днів перераховано на ПрАТ «Підприємство «Медтехніка». Загальна кількість днів оплачуваної відпустки позивача ОСОБА_1 за відпрацьовані робочі та календарні роки з урахуванням компенсації відпустки перерахованої при звільненні з ТОВ «Підприємство «Медтехніка» складає 181 календарний день. Разом з тим, за період перебування у трудових відносинах з підприємством позивач отримала оплачувані відпустки та компенсацію відпусток загальною тривалістю 153 календарних дні, тому, на думку представника відповідача, до компенсації підлягає не використана відпустка у кількості 28 календарних днів. При цьому, позивач, працюючи головним бухгалтером на ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» отримала на власний рахунок коштів від підприємства більше ніж нараховано заробітної плати включаючи компенсації на час звільнення з різницею у 34928,57 грн. Відповідач вважає, що всі суми, які належать позивачу від підприємства у день звільнення були виплачені. Враховуючи викладене, представник просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю та судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою суду від 24.04.2025 року було здійснено перехід від розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін - до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін.

Позивач своїм правом на подачу відповіді на відзив не скористалася.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позові. Додатково пояснили, що протягом останніх трьох місяців позивач заробітньої плати не отримувала, лише 6000,00 грн. у грудні 2024 року. Відповідачем надано документи за 2022 рік в той час, як позивачем ставиться питання про стягнення належних їй сум за 2023 рік. Звіт про заборгованість по 1ДФ не говорить про виплату їй заробітньої плати, а лише підтверджує сплату із нарахованої їй заробітної плати податків за певний період. Бухгалтер ОСОБА_3 , яка підготувала довідку про кількість днів невикористаної відпустки, була звільнена разом з позивачем. Позивачу була надана лише додаткова щорічна відпустка за складність роботи тривалістю 4 календарних дня.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково пояснили, що на зарплатну картку позивача було виплачено більше коштів ніж вона мала отримати з урахуванням 28 днів компенсації та заборгованості по заробітній платі, тобто наявна навіть переплата. Заява позивача про звільнення надійшла 24.01.2025 року, проте керівник був мобілізований, тому звільнення позивача відбулось лише 28.02.2025 року після призначення ОСОБА_4 уповнеоваженою особою з 13.02.2025 року. Запису про звільнення з ПрАТ не має в трудовій книжці позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовне підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 01.02.2022 року була прийнята на посаду головного бухгалтера у ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» згідно з наказом від 31.01.2022 року (а.с. 11-19). Зі змісту вказаного наказу вбачається, що розмір заробітної плати виплачуватиметься згідно зі штатним розписом (а.с. 78).

Наказом директора ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» № 14 від 01.12.2023 року визначено, що у зв`язку з напруженим характером роботи з 01.12.2023 року встановлено доплату до щомісячної заробітньої плати на підприємстві посадовим особам акціонерного товариства, зокрема, головному бухгалтеру ОСОБА_1 в розмірі 50% до заробітної плати (а.с. 10, 79).

Відповідно до штатного розпису ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» на 01.12.2023 року коефіцієнт посадового окладу головного бухгалтера ОСОБА_1 становив 2,38 (а.с. 126).

Згодом, наказом ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» №9 від 29.03.2024 року в зв`язку з економічною кризою з 01.04.2024 року по 31.12.2024 року змінено коефіцієнт оплати праці головного бухгалтера з 2,38 на 2,05 (а.с. 89).

Відповідно до штатного розпису ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» на 01.10.2024 року коефіцієнт посадового окладу головного бухгалтера ОСОБА_1 становив 2,38 (а.с. 9).

З матерілів справи вбачається, що 24.01.2025 року позивачем було подано заяву директору ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» (отримана в той же день) з проханням звільнити її з посади головного бухгалтера за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП України, з 07.02.2025 року з одночасною виплатою заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку з 01.03.2023 по 31.01.2025 у кількості 84 днів (а.с. 5).

06.02.2025 року за розпорядженням директора та в присутності диспетчера підприємства, позивач передала директору ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» печатку підприємства та ключі від сейфа з документами (а.с. 6, 57).

Разом з тим, з долученого представниками відповідача наказу ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» від 28.02.2025 року №8-к вбачається, що позивача ОСОБА_1 , головного бухгалтера, було звільнено з займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 28.02.2025 року з виплатою коштів за невикористану відпустку. Бухгалтерії здійснити нарахування заробітної плати згідно чинного законодавства. Наказ підписано в.о. директора О. Шмаковим (а.с. 166).

Згідно з розрахунковим листом за лютий 2025 року (на який посилається позивач в обгрунтування заявлених до стягнення сум) головному бухгалтеру ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» ОСОБА_1 нараховано 104323,92 грн. але не виплачено, з яких: 4760,00 грн. оклад, 67896,36 грн. компенсації відпустки за 84 дня, 29287,56 грн. доплата за ділянку, 2380,00 грн. доплата персональна. Борг за підприємством на початок місяця 24741,19 грн. та на кінець місяця 105070,60 грн. (а.с. 8). Проте суд не приймає її до уваги, оскільки він є неналежним доказом. Розрахунковий лист не засвідчений керівником підприємства та не містить проведення детального нарахування.

Відповідно до виписок по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01.12.2024 року по 30.12.2024 року їй 11.12.2024 року та 30.12.2024 року було зараховано на рахунок в «Ощадбанк» за листопад 2024 року заробітну плату в розмірі 3000,00 грн. та 23204,22 грн. (а.с. 55).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що за листопад, грудень 2024 року та січень 2025 року позивачу заробітню плату не було виплачено, а лише нараховано, що не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України. При цьому стороною відповідача така невиплата пояснюєьться наявністю переплати на картковий рахунок позивача.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом статті 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

У пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Отже, позивач виконала умови трудового законодавства та за два тижні подала заяву про звільнення за власним бажанням. При цьому, ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» її було звільнено лише 28.02.2025 року. Разом з тим, обов`язок доведення в трудових спорах покладається на роботодавця. Отже, відповідачем не спростовано твердження позивача, що її безпідставно було звільнено поза межами строку поданої заяви від 24.01.2025 року.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 681/1629/18 (провадження № 61-14424св18) зазначено, що «розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного чи трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 569/249/18-ц (провадження № 61-48997св18).

Позивач у заяві про звільнення від 24.01.2025 року, визначила строк розірвання трудогового договору - 07.02.2025 року, та зі спливом двотижневого строку не приступила до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликала подану нею заяву про звільнення, не висловила іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин.

Суд зазначає, що для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 182/1207/21 (провадження № 61-2375св23)).

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позивач не була звільнена із займаної посади у визначений законом строк після подачі заяви про звільнення, а тому відповідачем були порушені норми трудового законодавства щодо реалізації волевиявлення працівника на звільнення.

З приводу доводів відповідача про поважність причин пропуску строку звільнення позивача, а саме - перебування керівника підприємства на військовій службі у зв`язку з мобілізацією та призову до ЗСУ з 21.11.2024 року (а.с. 100), суд звертає увагу на те, що директором ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» станом на день подачі заяви був ОСОБА_5 , який 06.02.2025 року підписав розпорядження про отримання печатки та ключів від сейфу від позивача, а також 07.02.2025 року надав розпорядження відносно процедури звільнення (а.с. 6, 7) та лише з 12.02.2025 року він був увільнений від виконання обов`язків директора. Повноваження були передані ОСОБА_4 (а.с. 137). Згідно з розділом 10.5 Статуту ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» директор приймає рішення про призначення і звільнення з посади головного бухгалтера, керівників структурних підрозділів, до ствворення інших органів, необхідних для виконання функцій товариства (а.с. 20-44). Таким чином, станом на день подачі заяви та звільнення діючим керівником був ОСОБА_5 , який і мав забезпечити дотримання вимог законодавства щодо звільнення позивача.

Таким чином, вимога про припинення трудових відносин між сторонами за певних обставин є належним способом судового захисту, та відповідно може бути ефективним способом захисту особи. Недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб. Такий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 15 лютого 2023 року по справі №377/169/20.

Оскільки відповідачем прийнято рішення щодо звільнення позивача з 28.02.2025 року, це порушує право останньої на вільний вибір праці та встановлює для неї додаткові обов`язки, тому заявлена позивачем вимога про припинення трудових відносин з 07.02.2025 року підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки, то слід зазначити наступне.

За змістом ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

За приписами ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи, заробітної плати у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Як передбачено ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 75 КЗпП України, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

Статтею 76 КЗпП України визначено щорічні додаткові відпустки та їх тривалість. Так, щорічні додаткові відпустки надаються працівникам: 1) за роботу із шкідливими і важкими умовами праці; 2) за особливий характер праці; 3) в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України, а також трудовим та/або колективним договором.

Згідно з статтею 182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України «Про відпустки» одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).

Ця відпустка надається за календарний рік, а не за відпрацьований робочий рік. Вона може бути використана працівником у будь-який час протягом календарного року незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини.

Згідно з матеріалами справи та поясненнями сторін у ОСОБА_1 було три вида відпусток:

- щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні,

- щорічно додаткова оплачувана відпустка одинокої матері тривалістю 10 календарних днів, яка не надавалась з 2023 року;

- додаткова щорічна відпустка за складність тривалістю 4 календарних дня.

Сторонами не заперечується обставини про те, що позивачу була надана одна додаткова щорічна відпустка за складність тривалістю 4 календарних дня, а також, що їй було надано компенсацію за 66 днів не використаної відпустки, які були перенесенені як заборгованость за попереднім місцем роботи в ТОВ «Підприємство «Медтехніка».

Частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ст. 24 ЗУ «Про відпустки»).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КзпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку № 100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року.

Так, п. 2 вказаного Порядку визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році (абз. 2 п. 2.Порядку).

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за 2023 рік склала 718,21 грн. (219772,63 грн. : 306 днів =718,21 грн.), з яких:

- 219772,63 грн. загальна сума заробітку позивача за період з березня по грудень 2023 року, а саме: 12249,14+14291,63+14332,17+16856,60+25692,89+36123,70+30602,50+20602,50+

25102,50+23919,00 (виходячи з даних Форми ОК-7 ПФУ (а.с. 105-106));

- 306 календарних днів вирахувані за період з дати прийняття на посаду 01.02.2022 року по 31.12.2023 року.

Також, за період з 01.01.2024 року по 30.01.2025 року середньоденна заробітна плата позивача склала 730,426 грн. (287787,93 грн.: 394 календарних дня (396 -2 = 394, оскільки 2 дня позивачем було взято відпустки без збереження заробітної плати) = 730,426 грн. Судом встановлено, що за останні 12 місяців перед датою звільнення, тобто за 11 місяців 2024 року (починаючи з лютого 2024 року по 30.01.2025 року включно) загальна сума заробітку позивача складає 287787,93 грн. Розрахунок виконано виходячи з даних Форми ОК-7 ПФУ, довідки про доходи за 2024 рік та розрахункових листів за грудень 2024, січень 2025 року (а.с. 106, 107, 156, 157).

Частиною першою статті 115 КЗпП Украни визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач визнає, що ОСОБА_1 має право на основну відпустку тривалістю 24 календарних дні, додаткову відпустку тривалістю 4 календарні дні, а також відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів.

З ряду наказів про надання ОСОБА_1 відпусток судом було встановлено, що останній було надано оплачувані відпустки та компенсації відпусток наступною тривалістю:

- за період роботи з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року період соціальної відпустки на дитину з 08.08.2022 року по 17.08.2022 року тривалістю 10 календарних дні (наказ №40 від 28.07.2022 року) (а.с. 83);

- за період роботи з 01.03.2020 року по 01.03.2021 року період щорічної основної відпустки з 07.06.2022 року по 27.06.2022 року тривалістю 21 календарних дні (наказ №35 від 07.06.2022 року) (а.с. 81);

- за період роботи з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року період соціальної відпустки на дитину з 18.08.2022 року по 27.08.2022 року тривалістю 10 календарних дні (наказ №41 від 28.07.2022 року) (а.с. 84);

- за період роботи з 01.03.2021 року по 01.03.2022 року період щорічної основної відпустки з 28.06.2022 року по 04.07.2022 року тривалістю 7 календарних дні (наказ №36 від 07.06.2022 року) (а.с. 82);

- за період роботи з 01.03.2021 року по 01.03.2022 року, з 01.03.2022 року по 01.01.2023 року та соціальну відпустку на дитину 10 днів (за 2022 рік) - загальною тривалістю 64 календарних дні, надано коменсацію відпустки (наказ №42 від 29.12.2022 року) (а.с. 85);

- за період роботи з 01.03.2021 року по 01.03.2022 року період щорічної основної відпустки з 12.08.2024 року по 23.08.2024 року тривалістю 12 календарних дні (наказ №3 від 26.07.2024 року) (а.с. 80);

- за період роботи з 01.03.2021 року по 01.03.2022 року період щорічної основної відпустки з 29.10.2024 року по 30.10.2024 року тривалістю 2 календарних дні щорічної основної відпустки (наказ №6 від 28.10.2024 року) (а.с. 87);

- за період роботи з 01.03.2022 року по 01.03.2023 року період щорічної основної відпустки з 31.10.2024 року по 07.11.2024 року тривалістю 8 календарних дні (наказ №7 від 28.10.2024 року) (а.с. 88);

- за період роботи з 01.03.2022 року по 01.03.2023 року період щорічної основної відпустки з 26.12.2024 року по 31.12.2024 року тривалістю 6 календарних дні (наказ №9 від 24.12.2024 року) (а.с. 90).

Крім того, наказом ТОВ «Підприємство «Медтехніка» №4к від 31.01.2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера по п.5 ст. 36 КЗпП України та копменсацію відпустки 66 днів перераховано на ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» (а.с. 86).

Отже, судом встановлено, що відповідачем вище вказаних вимог законів України дотримано не було, остаточний розрахунок при звільненні не проведений, було порушено право позивача на оплату праці, внаслідок чого станом на теперішній час існує заборгованість по виплаті позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку. В ході судового розгляду відповідачем не спростовано вказані вище обставини.

Так,компенсація за невикористану відпустку з 01 березня 2023 року по 30 січня 2025 року у кількості 84 днів становить 60940,44 грн. (без урахування обов`язкових платежів та податків), з яких:

- за період з 01.03.2023 року по 31.12.2023 року нараховано 20 днів щорічної основної відпустки, 10 днів соціальної відпустки, 4 дня додаткової щорічної відпустки за складність, разом 34 дня х 718,21 грн. = 24419,14 грн.;

- за період з 01.01.2024 року по 30.01.2025 року нараховано 26 днів щорічної основної відпустки, 20 днів соціальної відпустки, 4 дня додаткової щорічної відпустки за складність, разом 50 днів х 730,426 грн. = 36521,30 грн.

Суд звертає увагу, що розрахунки виконано в межах заявлених позовних вимог (принцип диспозитивності) тобто по 30.01.2025 року, а не по дату звільнення з роботи позивача. Також у довідці ПрАТ «Підприємство «Медтехніка» (а.с. 153), яка підписана бухгалтером ОСОБА_3 , визнається кількість залишку відпусток 84 календарних дні, з яких 54 к.д. щорічної відпустки та 30 к.д. соціальної відпустки, що узгоджується з розрахунком суду. В судовому засіданні представники відповідачів заперечили цю довідки мотивуючи тим, що бухгалтер вже не працювала на підприємстві, проте доказів цього суду надано не було.

Позивачем не наведено детального розрахунку заборгованості з компенсації за невикористані дні відпусток, тому суд вважає за необхідне стягнути вказану суму, згідно з наведеним вище розрахунком. У задовлені решти вимог щодо компенсації за невикористані дні відпусток слід відмовити у зв`язку з їх недоведенністю належними та допустими доказами.

Представниками відповідача заперечується кількість днів неневикористаної відпустки у розмірі 84 дня та визнається лише 28 календарних днів, проте суд не приймає їх до уваги, за відсутністю належних та допустимих доказів на їх підтвердження. Звіт про використану відпустку, наданий відповідачем, підготовлений не фахівцем, а інженером без відповідної освіти та містить суперечливі дані (сума залишку відпусток 10+17 не може складати 28).

Щодо розміру заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 , то суд враховує розрахунковий листок за січень та лютий 2025 року, які посвідчені печаткою підприємства (а.с. 154, 156), згідно з якими позивачу нараховано борг за підприємством на кінець січня в розмірі 24741,19 грн., що і підлягає стягненню судом, як доведена належним та допустимим доказом сума заборгованості.

Справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Відповідний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц.

З матеріалів наданих сторонами встановлено, що позивач отримувала заробітню плату на картки у «Ощадбанк», у «ПриватБанк» та наручно (а.с. 95-98).

Відносно твердження відповідача щодо наявності переплати заробітної плати позивачу, то слід зазначити, що представником відповідача визнається факт невиплати позивачу заробітної плати протягом останніх трьох місяців (лише нарахування), а звіт про виплату заробітньої плати підготовлений не фахівцем в цій галузі, тому він не є належним та допустимим доказом.

Отже, відповідачем нарахована заробітна плата та грошова компенсація за невикористані відпустки позивачу ОСОБА_1 виплачена не була, а також станом на момент розгляду справи вказані кошти позивачу не виплачено. За таких обставин, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на її користьзаборгованості по заробітній платі в розмірі 24741,19 грн. (без урахування обов`язкових платежів та податків) та компенсацію за невикористану відпустку з 01 березня 2023 року по 30 січня 2025 року у кількості 84 днів в сумі 60940,44 грн. (без урахування обов`язкових платежів та податків).

Відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, витрати на оплату судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (81,54%) в розмірі 2198,65 грн.

Питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не вирішувалось за їх недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 19 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 5-1, 21, 22, 36, 38, 47, 74, 75, 76, 83, 115, 116, 117, 182-1 КЗпП України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст. 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 279, 352, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Підприємство «Медтехніка» про припинення трудових відносин, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку задовольнити частково.

Визнати припиненими трудові відносини між Приватним акціонерним товариством «Підприємство «Медтехніка» та ОСОБА_1 з 07 лютого 2025 року згідно з поданою заявою про звільнення за власним бажанням від 24 січня 2025 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Підприємство «Медтехніка» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 24741,19 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот сорок одна гривня 19 коп.) (без урахування обов`язкових платежів та податків) та компенсацію за невикористану відпустку з 01 березня 2023 року по 30 січня 2025 року у кількості 84 днів в сумі 60940,44 грн. (шістдесят тисяч дев`ятсот сорок гривень 44 коп.) (без урахування обов`язкових платежів та податків).

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати допустити до негайного виконання.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Підприємство «Медтехніка» на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 2198,65 грн. (дві тисячі сто дев`яносто вісім гривень 65 коп.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Підприємство «Медтехніка», місцезнаходження: 21029, м. Вінниця, вул. Келецька, буд. 118, .

Повний текст рішення суду складений 03.06.2025 року.

Суддя: