Номер провадження: 22-ц/813/1478/25
Справа № 513/742/20
Головуючий у першій інстанції Бучацька А. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката Кочурова Андрія Олександровича, представника ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 17 квітня 2024 року, постановленого під головуванням судді Бучацької А.І., повний текст рішення складений 26 квітня 2024 року,у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Сергіївка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний реєстратор Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області Година (Кузмичьова) Дар`я Миколаївна про визнання недійсним договору оренди землі з припиненням права оренди, витребування земельної ділянки та стягнення упущеної вигоди, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Сергіївка» (далі СВК «Сергіївка»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний реєстратор Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області Година (Кузмичьова) Д.М. про визнання недійсним договору оренди землі з припиненням права оренди, витребування земельної ділянки та стягнення упущеної вигоди, в якому просив:

- визнати недійсним договір оренди землі б/н від 09.10.2015 року, укладений між СВК «Сергіївка» та ОСОБА_1 щодо оренди земельної ділянки площею 4,24 га, розташованої на території Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області (масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 ), кадастровий номер :01:001:0125 за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та припинити право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20747014 від 29.05.2017 року;

- витребувати з чужого незаконного володіння СВК «Сергіївка» земельну ділянку площею 4,24 га, розташованої на території Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області (масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 ), кадастровий номер :01:001:0125 на користь законного власника ОСОБА_1 ;

- стягнути з СВК «Сергіївка» на користь ОСОБА_1 збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 265 424,07 грн.;

- стягнути з СВК «Сергіївка» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що до кінця 2015 року позивач мав договірні відносини з відповідачем щодо оренди належної позивачу вказаної земельної ділянки. Після закінчення терміну оренди позивач не мав наміру продовжувати надання в оренду спірної земельної ділянки, тому наприкінці 2015 року звернувся до відповідача з усною заявою про повернення йому земельної ділянки в натурі для самостійної обробки. Відповідач не відреагував і не повернув земельну ділянку в натурі.

У жовтні 2019 року від працівників СВК «Сергіївка» позивач дізнався, що нібито 09.10.2015 року ним підписано договір оренди належної йому земельної ділянки та йому надали примірник цього договору, витяг з державного реєстру речових прав про реєстрацію іншого речового права від 02.06.2017 року та примірник акту приймання-передачі земельної ділянки в оренду від 09.10.2015 року. На підставі договору оренди б/н від 19.10.2015 року щодо земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0125 за рішенням державного реєстратора Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області Кузьмичової Д.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 35516923 від 02.06.2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право оренди СВК «Сергіївка».

23 липня 2020 року представник орендодавця звернувся до орендаря з вимогою про припинення будь-якого використання земельної ділянки та її повернення в натурі. У відповіді від 10.08.2020 року орендар відмовився виконувати вимогу позивача.

Також позивач зазначив, що договір оренди земельної ділянки від 09.10.2015 року та акт приймання-передачі орендодавець не підписував та не мав наміру передавати орендарю свою земельну ділянку, тобто відсутнє волевиявлення орендодавця на укладення оспорюваного договору оренди землі. Відповідач продовжує користування майном позивача, яка є його приватною власністю. Крім того позивач не отримував від відповідача орендної плати за використання земельної ділянки та вважає таке використання безпідставним та неправомірним.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, адвокат Кочуров А.О., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права, а саме позивач повинен був заявити вимогу про визнання спірного договору неукладеним, а зареєстрованого права оренди відсутнім.

Суд зробив хибний і неспроможній висновок, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки та припинення такого права, як і вимога про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння СВК «Сергіївка» є неналежними способами захисту порушеного права, посилаючись на висновки Верховного Суду в аналогічних справах.

Суд не взяв до уваги наявні в матеріалах справи докази, а також висновок судової почеркознавчої експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Гамей В.В., представник СВК «Сергіївка» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для його скасування, а рішення суду законним та таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання призначене на 13 травня 2025 року представник СВК «Сергіївка», державний реєстратор Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області Година (Кузмичьова) Д.М. не з`явилися, були сповіщені належним чином.

Від адвоката Гамей В.В., представника СВК «Сергіївка» до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 28-30 т. 3).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Кочурова А.О., представника ОСОБА_1 перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ОД № 091377, виданого на підставі розпорядження Саратської районної державної адміністрації №200/А-04 від 22.03.2004 року, орендодавець ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,24 га, кадастровий номер :01:001:0125, розташованої на території Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області (масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 ), з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 14 т. 1).

09 жовтня 2015 року між орендодавцем ОСОБА_1 та орендарем СВК «Сергіївка» був укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,24 га, кадастровий номер :01:001:0125, розташованої на території Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області. Згідно з пунктами 8, 9 договору, строк його дії 10 років, орендна плата вноситься орендарем у формі натуроплати: 2500 кг зерна, 10 кг олії, 10 кг крупи (а.с. 15-16 т. 1).

Відповідно до акту приймання-передачі об`єкта земельної ділянки в оренду від 09 жовтня 2015 року, орендодавець ОСОБА_1 передав, а орендар СВК «Сергіївка» прийняв в оренду земельну ділянку, розташовану на території Сергіївської сільської ради площею 4,24 га сільськогосподарського призначення, кадастровий номер :01:001:0125 (а.с. 18 т. 1).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права встановлено, що 29.05.2017 року державним реєстратором Сергіївської сільської ради Саратського району Одеської області Кузмичьовою Д.М. було зареєстровано речове право оренди земельної ділянки (номер запису: 20747014), підставою виникнення якого є договір оренди землі б/н від 09.10.2015 року між СВК «Сергіївка» та ОСОБА_1 . Строк дії: 10 років. Об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка площею 4,2368 га, кадастровий номер :01:001:0125, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса: Одеська обл., Саратський район, с/рада Сергіївська, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 (а.с. 17 т. 1).

З висновку експерта № 20-7314 судово-почеркознавчої експертизи від 12 березня 2021 року, проведеного судовим експертом лабораторії почеркознавчих досліджень Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України вбачається, що вирішити питання, чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 у вигляді запису його прізвища у наданих на експертизу двох примірниках договору оренди землі б/н від 09.10.2015 року, укладеного між СВК «Сергіївка» та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 4,24 га з кадастровим номером :01:001:0125, розміщені зі зворотної сторони другого аркушу у розділах «Підписи сторін» в графах «Орендодавець», самим ОСОБА_1 або іншою особою, не виявилося можливим, у зв`язку з недостатністю зразків підпису ОСОБА_1 .

Згідно з висновком експерта № 9785 повторної судово-почеркознавчої експертизи від 25 серпня 2021 року, проведеної судовим експертом ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» у двох примірниках договору оренди землі без номеру від 09 жовтня 2015 року, що укладений від імені ОСОБА_1 та Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Сергіївка» щодо оренди земельної ділянки площею 4,24 гектарів з кадастровим номером :01:001:0125, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Висновок обґрунтований тим, що у досліджуваних підписах, зразках підписів і почерку ОСОБА_2 встановлені збіжності ступеню виробленості рухів, переважного напрямку рухів, розміру елементів підписів, характеру натиску, форми і напрямку лінії основи підписів, а також таких окремих почеркових ознак: форми рухів при виконанні початкової частини літери «С» (варіант 1- завиткова; від. 1), нижньої частини літери «С» (кутаста, що переходить у прямолінійну, варіант у зразках; від. 2), при поєднанні другого і третього елементів літери «н» (трикутна петля, варіант у зразках; від. 3), першого і другого елементів літери «к» (зворотно-прямолінійна; від. 4), літер «о» і «в» (варіанти: кутаста або петльова); від. 5) взаємного розміщення нижніх екстремумів по вертикалі при виконанні літер «о» і «в» (варіант екстремум літери «о» розміщений вище; від. 6) Наведені розбіжні ознаки почерку стійкі, суттєві, виходять за межі природної варіаційності почерку ОСОБА_1 , розміщені у фрагментах досліджуваних підписів, виконаних у швидкому темпі письма, належать до дрібних деталей, більшість їх відобразилась в обох досліджуваних підписах, тому встановлені розбіжні ознаки у порівнюваних підписах не можуть пояснюватися виконанням досліджуваних підписів ОСОБА_3 у якихось незвичних зовнішніх умовах, у незвичайному внутрішньому стані або з навмисною зміною ознак власного підписного почерку. Враховуючи викладене, розбіжності почеркових ознак є достатніми для категоричного висновку про те, що дані досліджувані підписи виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 129-139 т. 1).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У відповідності до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з частиною 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У відповідності до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За статтею 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо сторони оспорюваного договору не досягли згоди, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини, правочин не вчинено.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору оренди землі, посилаючись на те, що цей договір він не підписував, умови не погоджував, орендну плату не отримував, тому відповідач безпідставно користується земельною ділянкою.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.

Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні.

Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, тобто негаторний позов.

З матеріалів справи вбачається, що орендодавець ОСОБА_1 звертаючись з позовом до орендаря просив: визнати недійсним договір оренди б/н від 09.10.2015 року, укладений між СВК «Сергіївка» та ОСОБА_1 щодо земельної ділянки площею 4,24 га, кадастровий номер :01:001:0125 та припинити право оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 20747014 від 29.05.2017 року; витребувати вказану земельну ділянку з чужого незаконного володіння СВК «Сергіївка» на користь законного власника ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 265424,07 грн.

Судом вірно встановлено, що належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки та припинення такого права, як і вимога про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння СВК «Сергїівка» є неналежними способами захисту порушеного права, а позовна вимога про стягнення упущеної вигоди є похідною від первісної вимоги.

Колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано не був взятий до уваги висновок № 20-7314 судово-почеркознавчої експертизи від 12 березня 2021 року, оскільки він спростовуються висновком експерта № 9785 за результати повторної судово-почеркознавчої експертизи від 25 серпня 2021 року, відповідно до якого встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін» у двох примірниках договору оренди землі без номеру від 09 жовтня 2015 року, що укладений від імені ОСОБА_1 та СВК «Сергіївка» щодо оренди земельної ділянки площею 4,24 гектарів з кадастровим номером :01:001:0125, - виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Суд першої інстанції, оцінивши зазначений висновок у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами на законних підставах визнав його достатньо обґрунтованим, логічним та об`єктивним, з урахуванням виду дослідження. Порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи судом встановлено не було, з урахуванням чого вказаний висновок був прийнятий судом як належний та допустимий доказ.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку поясненням свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були допитані у судовому засіданні щодо факту укладання договору оренди земельної ділянки.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги адвоката Кочурова А.О., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права, а саме позивач повинен був заявити вимогу про визнання спірного договору неукладеним, а зареєстрованого права оренди відсутнім, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Доводи про те, що суд зробив хибний і неспроможній висновок, що позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки та припинення такого права, як і вимога про витребування спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння СВК «Сергіївка» є неналежними способами захисту порушеного права, посилаючись на висновки Верховного Суду в аналогічних справах, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції, який при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду, відповідно до ст. 263 ЦПК України.

Доводи про те, що суд не взяв до уваги наявні в матеріалах справи докази, а також висновок судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належних доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Кочурова Андрія Олександровича, представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05 червня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда