РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року

м. Рівне

Справа № 572/3052/22

Провадження № 22-ц/4815/534/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Мосін М.О. ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля спільним сумісним майном, стягнення компенсації за 1/2 частину автомобіля,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між позивачем - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період часу з 01 липня 2013 року по 24 вересня 2022 року, крім цього, позивач просить визнати автомобіль марки «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 білого кольору - спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, припинивши право позивача у спільній сумісній власності на 1/2 частку вказаного вище автомобіля та стягнувши з відповідача на користь позивача компенсацію за належну йому частку цього автомобіля, яка становить 260 920 грн. Також позивач просить вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідно до позовної заяви - сторони по справі з 04 листопада 2017 року по 24 вересня 2022 року проживали однією сім`єю, однак, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 шлюб зареєстрований офіційно не був, також вони не перебували у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі.

Позивач вказує, що протягом вказаного періоду часу, між ним та відповідачем склались сталі стосунки, що притаманні подружжю, оскільки вони вели спільний бюджет, проживали разом, їздили на відпочинок.

Увесь цей час як позивач, так і відповідач працювали, заощаджували кошти, за які 31 серпня 2021 року придбали автомобіль марки «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, вартість якого на момент придбання становила 12 500 доларів США, та який був зареєстрований на ОСОБА_1 .

Протягом останнього місяця проживання між сторонами зникло взаєморозуміння, стали частими сварки, а 24 вересня 2022 року відповідач залишила місце спільного проживання сторін по справі: по АДРЕСА_1 , забравши деякі спільні речі, в тому числі, вказаний вище автомобіль, ключі від вказаного автомобіля і поїхала в невідомому напрямку.

Позивач вказує, що стосункам, які існували між сторонами по справі, притаманні усі ознаки сім`ї, через що майно, набуте під час вказаних стосунків, є спільно набутим майном.

Оскільки сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, а позивач претендує на частину спільно набутого майна - є необхідність вирішення цього питання в судовому порядку.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з 01 липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано автомобіль марки «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 білого кольору - спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як такого, що набутий під час їх спільного проживання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 компенсацію за належну йому 1/2 частину автомобіля марки «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 у сумі 260 920 грн., припинивши право спільної власності на вказаний автомобіль сторін по справі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 4097 грн. 80 коп. понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Вказує, що суд помилково врахував як доказ спільного проживання договір оренди житла від 19 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , згідно якого, позивач орендував у тимчасове користування квартиру АДРЕСА_2 , терміном з 19.03.2021 року по 19.03.2022 року. Орендодавець не допитувався як свідок, а зазначення номеру телефона відповідача не свідчить про проживання відповідачки в цьому житлі.

Зазначає, що показання свідка ОСОБА_8 про проживання сторін біля 7 років у фактичних шлюбних відносинах та набуття у цей час майна відомі йому зі слів позивача, тому також не можуть братися до уваги.

Також вказує, що свідок ОСОБА_9 вказала про надання 9000 доларів на перший внесок на спірний автомобіль та фінансову допомогу, а суд вважав, що такі докази узгоджуються з грошовими переказами за 2017-2020 р., проте не враховано, що відповідач також здійснювала перекази на рахунок ОСОБА_9 у цей час, та те що спірний ТЗ був придбаний 30.08.2021 року. При цьому показання ОСОБА_9 про отримання таких грошових коштів від ОСОБА_10 для передання сторонам на купівлю авто не підтвердив сам свідок ОСОБА_10 .

Стверджує, що суд, вказуючи на грошові перекази ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_1 у сумі 27412,20 грн. не врахував, що такі перекази були і в зворотному порядку, ще й в більшому розмірі.

Доводить, що надана довідка вартості спірного автомобіля 521840 грн. не є належним та допустимим доказом, а згідно договору купівлі-продажу від 30.08.2021 року вартість становить 337230,00 грн.

Вважає, що свідки зі сторони відповідача спростували факт спільного проживання та придбання за спільні кошти "Hyundai Sonata".

Посилається на висновки ВС, що факт спільного проживання без доказів ведення спільного господарства, спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків не може свідчити про усталеність відносин; показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

ОСОБА_3 , від імені якого діє адвокат Мосін М.О., подав відзив, яким заперечує доводи апеляційної скарги. Вказує, що отримував грошові кошти від пасажирських перевезень, також фінансову підтримку сторонам надавала його мати. Так з 14.06.2019 по 23.09.2022 на банківські рахунки позивача надійшла загальна сума грошових коштів на 963800 гривень. Крім того, позивач був вписаний у страховий поліс на спірний автомобіль, який використовував для перевезень. Зазначає, що надані у сукупності докази підтверджують факт спільного проживання та поширення режиму спільної сумісної власності на спірний автомобіль.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 3, 21, 60, 70, 71, 74 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, що висловлені у постанові від 03 липня 2019 року справі № 554/8023/15-ц, вбачається, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в т.ч. за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 зазначено, що взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягає позивач, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов частково стягнувши з відповідачки на користь позивача ринкову вартість спірного транспортного засобу.

Щодо доводів апеляційної скарги про помилкове дослідження і перевірку наявних у матеріалах справи доказів, то колегія суддів їх відхиляє, зауваживши, що судом попередньої інстанції цим обставинам було дано належну правову оцінку як кожному доказу окремо, так і у їх сукупності.

На доведення позовних вимог ОСОБА_3 надав договір оренди від 19 березня 2021 року, укладений ним із ОСОБА_7 , за умовами якого він орендував у тимчасове користування квартиру АДРЕСА_2 терміном з 19 березня 2021 року по 19 березня 2022 року. Орендна плата за користування квартирою складає 7500 грн. на місяць.

Якщо брати частину показань ОСОБА_8 , які не оспорюються апелянтом, то вказаний свідок пояснив, що зі сторонами по справі познайомився близько 4 років тому, при чому після знайомства ОСОБА_3 запрошував його до себе в гості - по АДРЕСА_3 , де він проживав із ОСОБА_11 , яку представив як свою дружину.

Крім того, свідок ОСОБА_12 , який був сусідом сторін по справі у м.Ірпені з 2018 року підтвердив факт їх постійного спільного проживання по АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_13 повідомив, що неодноразово із дружиною були в гостях у ОСОБА_3 у квартирі, яку вони винаймали із ОСОБА_1 .

Про наявність між сторонами протягом часу з 2018 року по першу половину 2022 року відносин характерних сімейним вказувала і свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивача та свідок ОСОБА_10 ,, який є вітчимом позивача. Крім того, зазначали про наявність взаємних фінансових відносин, що стверджується й відповідачкою.

На користь позиції позивача слід враховувати фотознімки, на яких спільно зображені сторони в оспорюваний період часу, які свідчать про проведення ними разом відпочинку, святкувань урочистостей та участі в роботі.

Також, як вказує і сама відповідач, в цей період між сторонами спору здійснювались взаємні грошові перекази, що, без підтвердження наявності суто офіційно-ділових відносин, вказує на наявність спільного розпорядження коштами.

Колегія суддів враховує, що свідки є рідними, родичами, друзями, а показання є суперечливими. Зокрема, свідки зі сторони позивача стверджували, що сторони проживали однією сім`єю як чоловік і жінка, а свідки зі сторони відповідача лише підтверджували факт їхніх відносин, проте не таких, які притаманні сім`ї, а частково взагалі не стосувались обставин спільного проживання. Натомість з огляду на наявність з поданих позивачем фактичних даних, які у своїй сукупності з іншими доказами переважають над засобами доказування, поданими відповідачем, колегія суддів дійшла висновку про сформованість спільного побуту, наявності прав і обов`язків щодо утримання і користування житлом, принаймні станом на березень 2021 року.

З міркувань Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, видно, що висновки судів про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин,з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Отже, вимога ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю не забезпечує ефективного захисту прав у справі про поділ майна, а є лише підставою для вирішення цієї справи.

Відтак колегія суддів вважає, що у задоволенні позовної вимоги про встановлення юридичного факту слід відмовити, проте обставину спільного проживання сторін з 2018 року та наявності з березня 2021 по 2022 рік відносин, що характерні для проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід вважати доведеною.

Із наданої суду відповідачем копії договору купівлі-продажу №01/30.08 від 30 серпня 2021 року та №3246/2021/2767282 від 31 серпня 2021 року, встановлено, що між ТзОВ «КАР ЛЕНД» та ОСОБА_1 було укладено договір, за яким вона набула право власності на транспортний засіб марки «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 білого кольору, ціна якого складала 337 230 грн., при чому частина вартості автомобіля у сумі 203 230 грн. покупець вносить одразу, а доплату вартості товару у сумі 134 000 грн. - покупець сплачує до 04 вересня 2021 року.

Вказані вище обставини додатково підтверджені копіями акту приймання-передачі № 1 від 01 вересня 2021 року, видаткової накладної №97 від 01 вересня 2021 року, договором застави вказаного транспортного засобу від 01 вересня 2021 року, квитанціями, що підтверджують здійснення відповідачкою страхового платежу за цей транспортний засіб, а також квитанцією про внесення ОСОБА_1 частини вартості автомобіля на рахунок продавця у сумі 203230 грн.

Не можна ігнорувати той факт, що відповідач не заперечувала і не спростовувала факт передання у володіння позивача спірного автомобіля, зазначення в полісі страхування позивача, використання його позивачем для заробітку коштів. При цьому відсутні будь-які докази, які б вказували, що вказаний автомобіль здавався в оренду ОСОБА_3 , або ж на інших вигідних для відповідачки умовах. Оскільки доведеною є обставина спільного проживання, то й закономірними будуть висновки про придбання та використання вказаного автомобіля в інтересах сторін.

З виписок по банківським рахункам вбачається, що відповідач отримувала надходження, які з 2015 року по 2021 року становили 991375,97 грн., однак і з виписок по банківському рахунку позивача також вбачається, що загальна сума надходжень за період з 2017 по 2021 року становила 739147,01 грн., тому не можливо стверджувати, що фінансове становище сторін є визначальним для висновку про придбання спірного майна винятково за особисті кошти когось із сторін.

Обставинам фінансового стану відповідача та позивача суд попередньої інстанції дав об`єктивну оцінку, яка з урахуванням міркувань апеляційного суду дозволяє дійти висновку про не спростування відповідачкою факту поширення на спірний автомобіль режиму спільної сумісної власності.

Водночас, ОСОБА_3 заявив позовну вимогу про визнання спірного транспортного засобу об`єктом права спільної сумісної власності, що не є ефективним способом захисту.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, суд звертав увагу, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Щодо стягнення компенсації за 1/2 неподільного майна, що належало сторонам на праві спільної сумісної власності слід виходити з наступного.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Велика Палата ВС у постанові від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 дійшла висновку , що згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України, згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі.

Велика Палата ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток.

Крім того, ВП ВС відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

Як встановлено спірний транспортний засіб «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 білого кольору був зареєстрований за відповідачкою. 08.10.2022 року вказаний транспортний засіб перереєстрований на нового власника (т.1 а.с. 168).

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає.

Позивач надав консультаційну довідку судового експерта транспорто-товарознавця від 08 жовтня 2022 року за якою середня по Україні ринкова ціна продажу вживаного ідентичного КТЗ відповідно до його року виготовлення становить 521840 гривень.

Сторона відповідача свого процесуального обов`язку щодо надання доказів, які б спростовували визначену експертом вартість не виконала.

Відтак у порядку поділу майна осіб, набутого під час спільного проживання однією сім`єї без реєстрації шлюбу, з відповідача на користь позивача підлягало до стягнення 1/2 вартості КТЗ «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 білого кольору, що становить 260920 гривень.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в частині визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном сторін. Водночас суд погоджується з рішенням місцевого суду в частині стягнення компенсації за 1/2 неподільного майна, що належало сторонам на праві спільної сумісної власності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу в період часу з 01 липня 2014 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; та в частині задоволення позовних вимог про визнання автомобіля марки «HYUNDAI SONATA» 2016 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 білого кольору - спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як такого, що набутий під час їх спільного проживання.

Відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 05 червня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.