ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2652/25 Справа № 185/6878/24 Суддя у 1-й інстанції - Перекопський М. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глєбов Глєб Валерійович, на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2024 року в цивільній справі номер 185/6878/24 за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 25.11.2019 року між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №301, видано картку з кредитним лімітом в сумі 30000,00 грн, якій пізніше збільшено до 50000,00 грн. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, та станом на 30 квітня 2024 року має заборгованість по кредиту в розмірі 82252,20 грн, з яких 49959,71 грн - заборгованість по сумі кредиту; 32292,49 грн - заборгованість по відсоткам. Позивач звертався до відповідача із письмовою вимогою про повернення кредиту, проте жодних дій з боку останнього вчинено не було.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 25 листопада 2019 року, станом на 30 квітня 2024 року, у розмірі 82252,20 грн та суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2024 року позов Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором №301 від 25.11.2019 станом на 30.04.2024 року в сумі 82252,20 грн, що складається з: 49959,71 грн тіло кредиту, 32292,49 грн - відсотки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати в сумі 2422,40 грн.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Глєбов Г.В., подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2024 року в цивільній справі №185/6878/24 повністю та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів в розмірі 32292,49 грн, стягнути з позивача судовий збір за подання апеляційної скарги.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи та порушенням процесуальних прав відповідача на захист і як наслідок відсутність принципу змагальності сторін, а також порушенням норм матеріального права.

Відповідно до узгоджених сторонами умов, банк мав право нараховувати відсотки тільки протягом узгодженого строку кредитування, тобто в період з 25.11.2019 року по 25.11.2020 року і на узгоджену суму кредитного ліміту, тобто на 30000,00 грн. Інші умови між сторонами не були укладені.

Проте із розрахунків позивача вбачається, що відсотки рахувалися на суму, яка не була узгоджена сторонами, тобто на суму більше 30000,00 грн. Таким чином, позивач при розрахунках допустив два суттєвих порушення та керувався умовами, які не були узгоджені сторонами.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Отже паспорт споживчого кредиту не є доказом укладення кредитного договору.

Від позивача відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 25.11.2019 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 підписано заяву №301 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої, банк надав відповідачу кредит у розмірі 30000,00 грн, також цією заявою передбачено розмір реальної процентної ставки 47,88% (а.с. 18).

Крім того, 25 листопада 2019 року відповідач ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту (а.с. 19).

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту відповідачу за наданим кредитом

протягом з 25.11.2019 року по 11.09.2020 року збільшено кредит до 50000,00 грн (а.с. 57).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №301 від 25 листопада 2019 року, станом на 30 квітня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 82252,20 грн, з яких 49959,71 грн - заборгованість по сумі кредиту; 32292,49 грн - заборгованість по відсоткам (а.с. 58-62).

З виписок за особовим рахунком за період з 25.11.2019 року по 30.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, в тому числі і за збільшеними кредитним лімітом коштами (а.с. 63-85).

01 травня 2024 року АТ «ПУМБ» направив на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором №301 від 25.11.2019 року у розмірі 82252,20 грн (а.с. 52-53).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог про стягнення заборгованості.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Також згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст. 629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 25.11.2019 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 підписано заяву №301 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої банк надав відповідачу кредит у розмірі 30000,00 грн, також цією заявою передбачено розмір реальної процентної ставки 47,88%.

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту відповідачу за наданим кредитом протягом з 25.11.2019 року по 11.09.2020 року збільшено кредит до 50000,00 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №301 від 25 листопада 2019 року, станом на 30 квітня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 82252,20 грн, з яких 49959,71 грн - заборгованість по сумі кредиту; 32292,49 грн - заборгованість по відсоткам.

З виписок за особовим рахунком за період з 25.11.2019 року по 30.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, в тому числі і за збільшеними кредитним лімітом коштами.

Таким чином, встановлено, що між ОСОБА_1 та АТ «Перший Український Міжнародний Банк» укладено кредитний договір, позивач надав відповідачу кредитні кошти, якими відповідач користувався, а також, що відповідач був обізнаний з умовами кредитного договору, що відображені у заяві №301 від 25.11.2019 року, про що свідчить його власноручний підпис. Відповідач протягом дії кредитного договору не заперечував проти зміни кредитного ліміту, користувався цими коштами. Ним не спростовано наведений позивачем розрахунок заборгованості.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в розмірі 82252,20 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. Нових будь-яких доказів суду апеляційної інстанції не надано.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: