Справа № 2-4932/10
Провадження № 4-с/522/54/25
УХВАЛА

03 червня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Одесі справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа Акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» в особі Одеської обласної дирекції АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» про визнання бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 , заінтересована особа Акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» в особі Одеської обласної дирекції АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» про визнання бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) незаконною та зобов`язання вчинити певні дії, у якій скаржник просив суд визнати бездіяльність ВПВР УЗПВР в Одеській області ПМУМЮ (м. Одеса) щодо не зняття арештів, накладених на грошові кошти і майно ОСОБА_1 незаконною; щобов`язати ВПВР УЗПВР в Одеській області ПМУМЮ (м. Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 та з грошових коштів, розміщених на рахунках ОСОБА_1 , накладених у ВП №48457572.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В..

Ухвалою від 01.04.2025 суддею Косіциною В.В. заявлений самовідвід та матеріали справи №№2-6659/11, провадження №4-с/522/44/25 за скаргою передано до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для здійснення повторного автоматизованого розподілу справи після присвоєння належного єдиного унікального номеру справи.

08.04.2025 до суду надійшла заява про уточнення вимог, викладених в скарзі та просить:

Визнати бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арештів, накладених на грошові кошти і майно ОСОБА_1 незаконною.

Скасувати арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 та з грошових коштів, розміщених на рахунках ОСОБА_1 накладених у виконавчому провадженні № 48457572 виконавцем Відділу примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

За результатами повторного авторозподілу справа передана судді Приморського районного суду міста Одеси Абухіну Р.Д..

Справа прийнята до розгляду, призначено судове засідання.

16.05.2025 до суду надійшов відзив на скаргу на дії/бездіяльність органу примусового виконання.

23.05.2025 до суду надійшла відповідь на відзив.

Стягувач Акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» заперечення проти скарги не надав.

В судовому засіданні заявник підтримала заявлені вимоги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

З 14.08.2015 по 08.07.2017 на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження № 48457572 з виконання виконавчого листа № 2-4932/10, виданого 07.03.2011 Приморським районним судом м. Одеси, про: «Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором на загальну суму в розмірі 3 255 663,70 грн., судові витрати по сплаті державного мита в розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн., а разом 3 257 483,79 грн.

14.08.2015 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 48457572. Під час здійснення виконавчого провадження № 48457572 винесена постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 14.08.2015, якою накладений арешт на майно, що належить боржнику. Виконавче провадження № 48457572 завершено та 30.06.2017 винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу по пункту 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII із зазначенням наступної мотивувальної частини постанови: «В рамках виконання виконавчого документу, з метою виявлення майна боржника, державним виконавцем направлено відповідні запити до реєструючих установ. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - накладено арешт на усе майно боржника, про що внесено відповідні записи до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нерухомого майно, на яке можливо було б звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості за боржником, не зареєстровано. Відповідно до відповідей реєструючих установ майно належне боржнику та на яке можливо було б звернути стягнення не виявлено. Таким чином, у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними».

У відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на примусовому виконанні виконавчий лист № 2-4932/10, виданий 07.03.2011 Приморським районним судом м. Одеси, про: «Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором на загальну суму в розмірі 3 255 663,70 грн., судові витрати по сплаті державного мита в розмірі 1 700,00 грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн., а разом 3 257 483,79 грн.», не перебуває.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При цьому, відповідно до ст.451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановлює ухвалу, якою, в разі обґрунтованості, визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Так, приписами ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав або свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

В свою чергу, згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року № 6, відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Такий строк є процесуальним, може бути поновлений за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому, заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

Відповідно ч.І ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження..

Частиною 2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Оскільки матеріали виконавчого провадження знищені, нема змоги отримати відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження для надання її у відповідний орган для зняття арешту, накладеного на майно.

Згідно з висновком Верховного суду, який міститься у постанові від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, існування арешту на майно боржника порушує конституційне право останнього володіти, користуватися і розпоряджатись своєю власністю (ст. 41 Конституції України).

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 13.07.2022 року у справі № 2/0301/806/11 суд зробив висновок, що існуючий арешт є невиправданим втручанням особи на мирне володіння майном за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана.

Виконавче провадження, як вже було зазначено, відсутнє і після повернення виконавчого документа стягувачу останній не звертався повторно з пред`явленням виконавчого документу до виконання.

Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може буи примушений

робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом № 1404-УІІІ.

Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-УІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до Інструкції під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Отже, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності відкритого виконавчого провадження чинить власнику майна перешкоди у користуванні власністю.

Слід наголосити на тому, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

При таких обставинах, необхідно скасувати арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 та з грошових коштів, розміщених на рахунках ОСОБА_1 накладених у виконавчому провадженні № 48457572 виконавцем Відділу примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Не підлягають задоволенню вимоги про визнання бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арештів, накладених на грошові кошти і майно ОСОБА_1 незаконними, оскільки Стягувач має право повторно подати виконавчий документ на виконання в межах встановленого Законом строку.

Керуючись ст.ст. 447-449, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 та з грошових коштів, розміщених на рахунках ОСОБА_1 накладених у виконавчому провадженні № 48457572 виконавцем Відділу примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

У задоволені решти вимог відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 09.06.2025.

Суддя Р.Д. Абухін