ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 червня 2025 року

м. Харків

справа № 642/7605/23

провадження № 22-ц/818/1588/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2024 року, постановлене під головуванням судді Проценко Л.Г.,

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2024 року позовну заяву задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 7077 грн. 88 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не доведено, що спірне майно є спільним майном подружжя. Вказувала, що хоча шлюб і було розірвано у 2017 році, шлюбні відносини припинено ще раніше, а спірну квартиру за адресою АДРЕСА_3 відповідачка придбала за кошти, отримані внаслідок продажу квартири та будинку, які вона отримала у спадок та кошти, взяті у кредит її братом. 18 серпня 2006 року відповідно договору купівлі продажу відбувся продаж будинку, 18.03.2015 року - продаж квартири за адресою АДРЕСА_4 за 30000 доларів США, а 24.11.2015 року брат відповідачки взяв кредит на 8 000 000 руб., які передав відповідачці на купівлю власного житла в Україні. У порядку ст.57 СК України, спірна квартира повністю належить відповідачці, оскільки придбана під час шлюбу за кошти, що належали їй особисто, оскільки кошти на придбання спірної квартири не були спільно набутими, а отриманими відповідачкою від продажу успадкованої квартири та грошей, подарованих братом. Після розірвання шлюбу позивач не проживав з відповідачкою у спірній квартирі, а мешкав у нежитловому приміщенні 1-го поверху № ІІ загальною площею 16,4 кв.м. житлового будинку літ. А-9, за стіною квартири, яке було придбано одночасно зі спірною квартирою та оформлене на позивача. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди про те, що за кожним із них залишається майно, яке на кого було зареєстровано. У володінні позивача залишився автомобіль «Mersedes benzVito 111 CDI», який позивач продав без згоди відповідачки. Відповідачкою після розірвання шлюбу було добросовісно сплачено кошти для придбання однокімнатної квартири у АДРЕСА_5 , у замін того, що позивач не претендує на спірну квартиру, яка є предметом позову. У 2022 році коли почалось повномасштабне вторгнення РФ до України, вона була вимушена виїхати з дітьми за кордон, де перебуває зараз.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимогст.367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що придбана сторонами під час шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому за позивачем має бути визнано право власності на 1/2 частину цієї квартири. При цьому, суд не погодився з доводами відповідача та його представника стосовно придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_2 , оскільки відповідачем не надано жодних доказів отримання нею грошових коштів на купівлю квартири від батьків та брата, а також доказів, що спірну квартиру було придбано саме за ці кошти.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 22 липня 2000 року.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 травня 2017 року. Після розірвання шлюбу прізвище відповідачки змінене з « ОСОБА_3 » на дівоче « ОСОБА_4 » (а.с.7).

Як вбачається з договору купівлі продажу від 02 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А, продавець ОСОБА_5 , від імені якої діяла ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_7 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 за 1 483 206,00 грн, що еквівалентно 62 215 доларів США.

У пункті 7 даного договору вказано, що купівля квартири вчиняється за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 (а.с. 8).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.11.2023 року квартира АДРЕСА_1 ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) зареєстрована за ОСОБА_7 (а.с.15).

Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Проексперт» від 10.01.2024 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 09 січня 2024 складає 2 296 000 грн (а.с. 37-52).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 18 березня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А. в реєстрі№684, продавці ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яка діяла від себе особисто та в інтересах ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , продали, а ОСОБА_13 придбав у власність квартиру АДРЕСА_6 за 840000,00 грн, що еквівалентно 30000 доларів США.

У пункті 2 договору вказано, що 6/7 часток проданої квартири належало продавцям, 6/49 частки належало ОСОБА_7 за спадщиною, 1/49 частка за спадщиною належала ОСОБА_10 (а.с. 67-68).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 за ОСОБА_1 , 19.11.2014 року було зареєстровано право власності на автомобіль «Mercedes Benz Vito» д.н. НОМЕР_2 (зворотній бік а.с. 68).

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкаючий у РФ, м.Москва, 24.11.2015 року уклав кредитний договір з ТОВ «Коммерческий банк внешнеторгового финансирования» у м. Краснодар (РФ), за яким отримав кредитну лінію у 8 000 000 рублів до 22.11.2017 року з річною ставкою 20% (а.с. 69-70).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 18 серпня 2006 року, укладеного у м. Бровари, посвідченого нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Карповичем О.М. в р.№2-794, продавці ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , від імені яких діяла ОСОБА_7 , продали, а ОСОБА_14 придбав у власність жилий будинок АДРЕСА_7 за 20519,00 грн.

У пункті 1.2 договору, а також у витягу з Державного реєстру правочинів від 18 серпня 2006 року зазначено, що будинок по 1/2 частці належить продавцям ОСОБА_2 та ОСОБА_15 (а.с. 71-73).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 01.03.2024, ОСОБА_1 є власником наступних об`єктів нерухомості: однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_5 ; нежитлового приміщення 1-го поверху № ІІ загальною площею 16,4 кв.м. житлового будинку літ. А-9, за адресою: АДРЕСА_8 (право власності набуте 02.12.2015 року за договором купівлі продажу) (а.с.75,76).

ОСОБА_2 01.10.2023 року склала розписку про те, що отримала грошові кошти у розмірі 3300 доларів США та 3700 грн без зазначення, від кого та за що ці гроші отримано (а.с. 83).

Згідно довідки ГУ ДПС у Харківській області від 17.01.2024 року, ФОП ОСОБА_1 , відповідно до наданих податкових декларацій за 2014 рік отримав дохід у розмірі 995 775 грн, а за 2015 рік - у розмірі 1 469 111,80 грн (а.с. 83-85).

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що позивач перебував з відповідачем ОСОБА_16 у шлюбі з 22.07.2000 року, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів громадського стану м. Харкова. Під час шлюбу, 02.12.2015 року подружжям за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22.05.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач за домовленістю з відповідачкою проживав у спірній квартирі. З 23.12.2022 року відповідач перебуває у складі Збройних Сил України. У вересні 2023 року ОСОБА_1 , перебуваючи у відпустці, приїхав до м. Харкова та виявив, що в його квартирі проживають незнайомі йому люди, які відмовилися впускати позивача до його власного житла. Представниками поліції, яких викликав позивач, було встановлено, що відповідачка, ОСОБА_7 , без відома позивача, здала квартиру в оренду, чим створила позивачу перешкоди у користуванні спільною власністю. На підставі викладеного він був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Згідно вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Матеріали справи свідчать про те, що спірна двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , була набута сторонами під час зареєстрованого шлюбу.

Обґрунтовуючи свої доводи ОСОБА_2 посилалась на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти.

Згідно з частинами першою третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом з тим всупереч зазначеним вимогам ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів, що спірна квартира придбана за її особисті кошти.

Надані ОСОБА_2 докази на обґрунтування своїх посилань щодо придбання оспорюваної квартири за власні кошти, а саме: договір купівлі-продажу від 18 березня 2015 року; договір купівлі-продажу від 18 серпня 2006 року, копію кредитного договору укладеного ОСОБА_12 з ТОВ «Коммерческий банк внешнеторгового финансирования» та копію розписки від 01.10.2023 року, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки з цих доказів неможливо встановити наявність коштів в розмірі вартості спірної квартири на час її придбання.

Крім того відсутні докази, що отримані від реалізації майна у 2006 та у березні 2015 року кошти були використані для придбання спірної квартири.

При цьому колегія суддів зауважує, що розмір одержаного після продажу належного відповідачці до шлюбу майна, значно менше вартості спірної квартири.

Щодо письмових пояснень ОСОБА_17 від 23.03.2024 р. (а.с.90) та ОСОБА_18 (а.с.92), то судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ці особи не були допитані у судовому засіданні в якості свідків та не були приведені до присяги, то їх письмові пояснення не можна вважати допустимими доказами.

Покази свідків, в тому числі родичів апелянта не можуть підтверджувати факт наявності коштів для придбання квартири.

Належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сторонами, всупереч вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України, не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростували презумпцію належності спірної квартири до їх спільного, як подружжя, майна, або частка одного з подружжя у придбанні даного майна є більшою.

Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності факту, що спірна квартира була придбана за рахунок належних ОСОБА_2 особистих коштів, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2 ст.77, ч.1 ст.95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи. Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 21 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 11.06.2025 року.