Справа №:755/483/21
Провадження №: 2/755/8877/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд: розірвати договір, укладений 07 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; стягнути з ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 30 388,00 грн та грошові кошти у сумі 5 000,00 грн; виплати на користь позивача збитки у вигляді витрат з оплати юридичних послуг у розмірі 14 870,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 07 травня 2020 року між сторонами укладено договір про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів. 07 травня 2020 року позивач також підписала кредитний договір № з ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та договір страхування життя позичальника №-AL з ТОВ «Арсенал Лайф». За декілька тижнів, на підставі укладеного договору позивач отримала вироби з яких мала складатися конструкція балкону, проте розміри виробів не співпадали з відповідними монтажними отворами балкону. 22 травня 2020 року монтажником відповідача за його вимогою було отримано від позивача грошові коши у розмірі 5 000,00 грн на придбання матеріалу (петлі) та за виконання монтажних робіт, які мав здійснити 27 травня 2020 року. Позивач зазначає, що станом на цей час монтажник так і не з`явився, у позивача залишились вироби, які не можна використовувати та зобов`язання за виплатами по кредитному договору на загальну суму 88 772,02 грн, крім того відповідач отримав кошти в розмірі 5 000,00 грн на придбання матеріалу та виконання робіт, які також не були здійсненні. Позивач вважає, що укладання обумовлених договорів стало наслідком грубого порушення відповідачем її прав, як споживача. На думку позивача, сплативши відповідачу кредитні кошти за умовами укладеного договору, вона належно виконала усі свої обов`язки за договором та в праві була очікувати відповідної належної поведінки з боку відповідача. Позивач зазначає, що оскільки нею не отримано виробів, що відповідають її замовленню та можуть бути використані нею за призначенням, вона має право на відмову від договору та повернення сплачених коштів у розмірі 30 388,00 грн та повернення грошової суми у розмірі 5 000,00 грн сплаченої представнику відповідача, на підставі п.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», п.1 ст. 615 ЦК України та ст. 907 ЦК України. Сума в розмірі 30 388,00 грн, на думку позивача, є також майновою шкодою, яка має бути відшкодована. За задоволенням викладених вимог, позивач звернулась до відповідача з претензією, яка залишилась без відповіді.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідачем копію ухвали суду про відкриття провадження в справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами отримано не було, неодноразово направлені на адресу відповідача документи повернувся до суду без вручення з відміткою поштового відділення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с. 54), «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.56).

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 07 травня 2020 року між ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) укладено договір про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів. Індивідуальний номер замовлення ЕК-00356 (а.с. 21-23).

У договорі сторони передбачили, що: замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій (далі - вироби) за розцінками виконавця (п. 1.1.); замовник зобов`язується оплатити та прийняти готові вироби та роботу відповідно до умов даного договору (п. 1.2.); вартість металопластикових виробів складає 30388 грн (п. 2.1.); замовник зобов`язується сплатити вартість виробів, що складає 30 388 грн (п. 3.1.); після внесення замовником завдатку 80-100%, борг «до передачі у власність» повинен бути погашений не пізніше 7 (семи) днів, з дня внесення завдатку (п. 3.1.1.); після виконання п. 3.1. виконавець зобов`язується передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 30 робочих днів з моменту виконання пункту 3.1.1. У випадку, якщо вироби мають нестандартну комплектацію, строк передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 40 робочих днів (п. 3.2.); борг до передачі у власність - 0 грн (п. 2.3.); виконавець має право на залучення третіх осіб для виконання умов даного договору (п. 3.7.); для виконання умов даного договору замовник зобов`язується надати доступ до пройомів та джерел електроенергії (п.3.8.); обов`язки виконавця за даним договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів (п. 3.9.). Замовник підписує акт прийому-передачі виробів або надає письмову мотивовану відмову під підписання із вказівками щодо недоробок. У випадку непідписання замовником акту прийому-передачі виробів та попадання письмової мотивованої відмови виконавець має право не передавати вироби у власність замовника (п.3.10.).

07 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» укладено кредитний договір № (а.с. 24-27).

07 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Арсенал Лайф» укладено договір страхування життя позичальника №-AL (а.с. 28-31).

22 травня 2020 року монтажник відповідача отримав від позивача грошові коши у розмірі 5 000,00 грн на придбання петлів, що підтверджено розпискою від 22 липня 2020 року (а.с.33).

03 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася із претензією до ФОП ОСОБА_2 , в якій вимагала розірвати договір, укладений 07 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 ; повернути грошові кошти в розмірі 30 388,00 грн та грошові кошти у сумі 5 000,00 грн; виплати на її користь збитки у вигляді витрат з оплати юридичних послуг у розмірі 7 350,00 грн. У претензії позивач зазначала, що розміри виготовлених виробів не співпадають з розмірами її балкону, у зв`язку з чим виготовлена конструкція не може бути використана нею за призначенням та є непотрібною. Позивач посилалася на частину ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Також ОСОБА_1 зазначала, що відповідач не виконав своїх обов`язків щодо проведення робіт зі встановлення балкону, не дивлячись на отримання грошової винагороди у 5 000,00 грн, тому за приписами ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим (а.с. 34-42).

Позивач у позові вказувала, що отримала вироби, з яких мала складатися конструкція балкону, проте розміри цих виробів не співпадали з відповідними монтажними отворами балкону. Станом на цей час монтажник так і не з`явився, у позивача залишились вироби, які неможливо використати для монтажу балкону. Позивач вважає, що оскільки нею не отримано виробів, що відповідають її замовленню та можуть бути використані нею за призначенням, вона має право на відмову від договору та повернення сплачених коштів у розмірі 30 388,00 грн та повернення грошової суми у розмірі 5 000,00 грн сплаченої представнику відповідача, на підставі п.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», п.1 ст. 615 ЦК України та ст. 907 ЦК України.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Відповідно до частин першої, третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частини друга, третя статті 653 ЦК України).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів.

Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15, від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17).

У частині першій, другій, четвертій статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів.

За договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша статті 865 ЦК України).

У частині першій статті 872 ЦК України передбачено, що якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати за своїм вибором: 1) виготовлення іншої речі з однорідного матеріалу такої самої якості; 2) розірвання договору та відшкодування збитків.

За змістом положень частин другої, третьої статті 872 ЦК України, у разі виявлення відступів від умов договору або інших недоліків у роботі замовник має право за своїм вибором вимагати безоплатного усунення цих недоліків у розумний строк або відшкодування його витрат на усунення недоліків чи відповідного зменшення плати. Вимога про безоплатне усунення недоліків роботи, виконаної за договором побутового підряду, які можуть становити небезпеку для життя або здоров`я замовника та інших осіб, може бути пред`явлена замовником або його правонаступником протягом десяти років з моменту прийняття роботи, якщо у встановленому законом порядку не передбачені більш тривалі строки (строки служби). Така вимога може бути пред`явлена незалежно від того, коли виявлено ці недоліки, у тому числі й при виявленні їх після закінчення гарантійного строку. У разі невиконання підрядником цієї вимоги замовник має право протягом цього ж строку вимагати повернення частини ціни, сплаченої за роботу, або відшкодування його витрат на усунення недоліків.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частина третя статті 865 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати, зокрема безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи. Зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) або під час її виконання (надання), а в разі неможливості виявлення недоліків під час приймання виконаної роботи (наданої послуги) - протягом гарантійного чи іншого строку, встановленого договором, чи протягом двох років з дня прийняття виконаної роботи (наданої послуги) у разі відсутності гарантійного чи іншого строку, встановленого законодавством або договором.

За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Якщо істотні недоліки було виявлено в роботі (послузі), виконаній з матеріалу споживача, споживач має право вимагати на свій вибір або виконання її з такого ж матеріалу виконавця, або розірвання договору і відшкодування збитків. Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років (частина четверта статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

Згідно статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблено висновок, що «збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача».

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частина перша, друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення статті 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за умови встановлення конкретної особи, яка завдала збитків, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2019 року у справі № 161/626/17 (провадження № 61-31017св18) вказано, що «відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що «відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток».

Для стягнення збитків необхідним є такі умови: наявність збитків; протиправність поведінки особи, яка завдала збитків; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала збитків та її результатом - збитками; вина особи, яка завдала збитків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 стверджує, що отримала від ФОП ОСОБА_2 вироби конструкції балкону, які неможливо використати для монтажу останнього через їх невідповідність монтажним отворам. Тому просить розірвати договір та стягнути сплачені кошти.

Судом установлено, що 07 травня 2020 року між ОСОБА_1 (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) укладено договір про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів. Тлумачення змісту цього договору свідчить, що він за своєю природою є змішаним договором, який містить елементи договору купівлі-продажу та договору побутового підряду. Так, виконавець зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність замовника ПВХ конструкцій за розцінками виконавця (п. 1.1.); натомість замовник зобов`язався оплатити та прийняти готові вироби та роботу відповідно до умов даного договору (п. 1.2.), надати доступ виконавцю до пройомів та джерел електроенергії (п.3.8.).

Правовідносини, які виникають з договору підряду, регулюються статтями 837-864 ЦК України, а з договору побутового підряду - статтями 865-874 ЦК України. У випадку, коли підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду замовник має право вимагати за своїм вибором, зокрема, розірвання договору та відшкодування збитків.

Суд звертає увагу, що за змістом пункт 3.9. договору про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів від 07 травня 2020 року обов`язки виконавця за даним договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів. Замовник підписує акт прийому-передачі виробів або надає письмову мотивовану відмову під підписання із вказівками щодо недоробок. У випадку непідписання замовником акту прийому-передачі виробів та попадання письмової мотивованої відмови виконавець має право не передавати вироби у власність замовника (п.3.10.). Відповідач не надав підписаного сторонами акту прийому-передачі виробів. Докази щодо належного виконання відповідачем договору про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів від 07 травня 2020 року у матеріалах справи відсутні. Відповідач не спростував належними та допустимими доказами доводи позивачки щодо невідповідності виробів конструкції балкону монтажним отворам балкону та неможливості використати вказані конструкції для монтажу балкону.

Неможливість використання конструкцій за цільовим призначенням (для монтажу балкону) внаслідок їх невідповідності монтажним отворам свідчить, що відповідачем були допущені істотні недоліки при виготовленні цих виробів. Тому споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування завданих збитків.

Судом установлено, що позивач сплатила на користь відповідача вартість металопластикових виробів у розмірі 30 388,00 грн, що підтверджується умовами договору (п. 2.1., 2.3.), а також додатково 5 000,00 грн на придбання петлів, що підтверджено розпискою монтажника від 22 липня 2020 року (а.с.33). Натомість відповідач не виконав належним чином покладені на нього обов`язки за договором про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів від 07 травня 2020 року, в результаті чого позивач не отримала результат, на який розраховала, укладаючи вказаний договір. Тим самим позивач зазнала збитків у розмірі 35 388,00 грн, які підлягають стягненню на її користь з відповідача.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом розірвання договору від 07 травня 2020 року та стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 35 388,00 грн.

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 908,00 грн судового збору.

ОСОБА_1 також просить стягнути на її користь 14 870,00 грн витрат з оплати юридичних послуг, яка вважає збитками.

У пункті 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

На підтвердження понесених витрат позивач подала до суду: договір № Т-1866 від 24 липня 2020 року, укладений між ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), згідно з яким виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги, а саме: проект заяви до Держпродспоживслужби; проект заяви до ТОВ «Фінансова компанія цент фінансових рішень»; проект заяви до ТДВ «Страхова компанія «Арсенал Лайф»; проект претензії до ФОП; консультація (пункт 1.1., 1.2.). Вартість надання юридичних послуг складає 7 370, грн (пункт 3.1.) (а.с.43); акт про надання юридичних послуг від 04 серпня 2020 року, згідно з яким за договором № Т-1866 від 24 липня 2020 року виконавець виконав, а замовник прийняв наступні послуги: проект заяви до Держпродспоживслужби; проект заяви до ТОВ «Фінансова компанія цент фінансових рішень; проект заяви до ТОВ «Страхова компанія «Арсенал Лайф»; проект претензії до ФОП; консультація. Вартість наданих послуг 7 370,00 грн (а.с.44); договір № А-563 від 16 грудня 2020 року, укладений між ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник), згідно з яким виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги, а саме: проект позовної заяви до суду; проект заяви в НП; проект заяви до ЕАПБ; консультація (пункт 1.1., 1.2.). Вартість надання юридичних послуг складає 7 500,00 грн (пункт 3.1.) (а.с.45); акт про надання юридичних послуг від 23 грудня 2020 року, згідно з яким за договором № А-563 від 16 грудня 2020 року виконавець виконав, а замовник прийняв наступні послуги: проект позовної заяви до суду; проект заяви в НП; проект заяви до ЕАПБ; консультація. Вартість наданих послуг 7 500,00 грн (а.с.46). Також матеріали спарви містять фіскальні чеки.

Разом з тим, до матеріалів справи позивачем не надано доказів, які підтверджують, що ТОВ «Центр юридичної допомоги населенню та бізнесу» та ТОВ «Київський центр юридичної допомоги» є суб`єктами правової допомоги на професійній основі, оскільки нормами ст.131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, у наданих позивачем копіях фіскальних чеків не відображено, за які саме юридичні послуги здійснена оплата (не вказано номеру договору тощо) та не зазначено, ким саме здійснено оплату.

Отже, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу саме у цивільній справі, яка розглядається в даному провадженні.

Крім того, за змістом ст. 133, 137 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою лише адвоката, а не будь-якого спеціаліста в галузі права.

З огляду на викладене, суд не вбачає визначених законом підстав для стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 6, 11, 13, 15, 16, 20, 22, 213, 526, 614, 623, 837, 865, 872 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ) про захист прав споживачів - задовольнити.

Розірвати договір про організацію робіт по виготовленню та передачі у власність виробів від 07 травня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 .

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 : грошові кошти в розмірі 35 388,00 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в дохід держави 908,00 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: