ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4350/25 Справа № 932/7872/23 Головуючий у першій інстанції: Бізяєва Н. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Бізяєвої Н.О. від 13 січня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про відшкодування розміру збільшення вартості майна,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що по справі №205/5579/19 було задоволено позовні вимоги керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа КП «Жилсервііс-2» Дніпровської міської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Скасовано рішення про про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37174072 від 20.09.2017 державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В.Ю. про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року зазначене рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано, у позові відмовлено. Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року у частині задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року залишено в силі. Відповідно до ст. 390 ЦК України, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Відповідно до п. 6 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27.12.2017 року, відповідно до відомостей, викладених у звіті про оцінку майна, складеному 12.12.2017 року оцінювачем ТОВ «Консалтингова компанія «Центр оцінки», вартість відчужуваної квартири становить 49832, 00 грн. Згідно з п. 5 зазначеного договору саме за таку суму позивач придбав квартиру. Після реєстрації права власності та з початку проживання в зазначеній квартирі із своєю сім`єю, тобто з грудня 2017 року, позивач поступово почав проводити там поліпшення, ремонтні та інші роботи, що призвело до збільшення вартості квартири. 19.04.2019 року Дніпропетровською місцевою прокуратурою було замовлено проведення оцінки майна. Згідно із звітом про оцінку майна, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 складає 731921,00 грн. У зазначеному звіті вказано, що технічний стан квартири є незадовільним експлуатація елементів будівлі можлива лише при умові проведення їх ремонту. 21 липня 2023 року позивач звернувся до ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» із заявою про визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для подання до суду. Відповідно до висновку оцінювача, ринкова вартість вказаної квартири складає 1501800, 00 грн. У зазначеному висновку вказано, що стан квартири задовільний. Таким чином, як вбачається з трьох різних звітів про оцінку майна, вартість квартири АДРЕСА_1 - з моменту її придбання позивачем поступово збільшувалась за рахунок проведених останнім поліпшень. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача на його користь у якості відшкодування розміру збільшення вартості майна квартири АДРЕСА_1 , яка була витребувана у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1451968 грн, а також у якості відшкодування витрат на утримання майна - 26211, 63 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі неіснуючого (підробленого) свідоцтва про право власності на житло від 20 травня 1992 року, зі змісту якого випливає, що воно видане виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження (наказу) від 20 травня 1992 року №42/ст52, - було зареєстроване 13.09.2017 право власності на квартиру, розташовану за адресою по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .

26 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренком С. В., зареєстровано в реєстрі за №886.

27 грудня 2017 року за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сидоревич В. А., зареєстровано в реєстрі за №1735, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив зазначену квартиру (а.с. 46-47).

На підставі вказаного вище договору купівлі-продажу та рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сидоревич В.А., внесено запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

У червні 2019 року керівник Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 Дніпропетровської області в інтересах держави, в особі Дніпровської міської ради, звернувся з позовом до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37174072 від 20 вересня 2017 року державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Зубко В. Ю. про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який зареєстрований у реєстрі № 886 за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 26 вересня 2017 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець); витребувати від ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року в цивільній справі №205/5579/19 вказаний вище позов задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 37174072 від 20 вересня 2017 року державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг Зубко В. Ю. про проведення державної реєстрації права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 26 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 33-37).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року №205/5579/19 рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 38-42).

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №205/5579/19 касаційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року скасовано. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року у частині задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2019 року залишено в силі. Вирішено питання розподілу судових витрат (а.с. 48-57).

Згідно звіту про оцінку майна за договором №190419-001 від 19.04.2019 року, виконаного ТОВ «Гарант Фінексперт», ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 склала 731921,00 грн (а.с. 31-32).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» 21.07.2023 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 склала 1501800,00 грн (а.с. 21-27).

Частиною третьою статті 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість (частина четверта статті 390 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тлумачення змісту частини третьої статті 390 ЦК України дає підстави дійти висновку, що витрати, про які вказується у цій частині, по-перше, стосуються утримання або збереження майна; по-друге, вони мають бути необхідними, а не зайвими або навіть корисними; по-третє, мають бути здійсненими добросовісним або недобросовісним набувачем (володільцем).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 12 червня 2024 року у справі №569/6725/22.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 травня 2018 року у справі № 910/15521/17 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають».

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-389цс16 та постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №444/1725/16-ц, на які також посилались позивачі у касаційній скарзі, наведено правовий висновок щодо застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, зокрема «застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень».

На підтвердження позовних вимог в частині відшкодування витрат на утримання квартири АДРЕСА_1 позивачем надані копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг за період 2018-2022 років (а.с. 10-16). Однак, частина копій на аркушах справи 15-16 є нечитабельними. Платниками за більшою частиною квитанцій значаться гр. ОСОБА_6 (а.с. 16 зворот) та гр. ОСОБА_7 , яких не залучені до участі у справі.

У статті першій Закону України Про житлово-комунальні послуги наведено визначення терміну житлово-комунальні послуги, за змістом якої це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Без здійснення витрат на вивезення твердих побутових відходів (сміття) та витрат з утримання будинку експлуатація житлового приміщення за його цільовим призначенням була б неможлива через відсутності умов на проживання, оскільки у цьому випадку позивач фактично підміняє поняття «необхідних витрат на утримання і збереження нерухомого майна» з витратами, які він вчинив (з часу невиконання ним рішення у справі №205/5579/19, яке набрало законної сили 06 жовтня 2021 року), у зв`язку з використанням цього майна.

У позові ОСОБА_1 , зокрема, зазначає, що проживав у квартирі із своєю сім`єю з грудня 2017 року (а.с. 2), тобто він користувався квартирою та, відповідно, житлово-комунальними послугами разом зі своєю сім`єю.

Також суду не надано належних та допустимих доказів про складову наданих послуг, які сплачувались позивачем з призначенням (назвою послуги) - внесок на утримання будинку, зокрема, договору про надання відповідних послуг, розрахунку кожного платежу за складовими та вартість наданих послуг, а також доказів того, що відповідні послуги стосувалися саме квартири, а не місць загального користування.

Утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством (розділ Терміни, що використовуються у Правилах Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 N76).

Отже, позивачем не доведено понесення ним конкретних фактичних витрат та їх розміру, які необхідно було зробити задля збереження квартири або на її утримання, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 26211,63 грн саме на користь позивача - задоволенню не підлягають.

Щодо відшкодування витрат, передбачених частиною четвертою статті 390 ЦК України, то судом встановлено, що 27 грудня 2017 року за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сидоревич В. А., зареєстровано в реєстрі за №1735, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив зазначену квартиру (а.с. 46-47).

За змістом пункту 5 вказаного вище договору, продаж квартири за домовленістю сторін визначається за 49832,00 грн.

Згідно звіту про оцінку майна за договором №190419-001 від 19.04.2019 року, виконаного ТОВ «Гарант Фінексперт», ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на 19.04.2019 склала 731921,00 грн (а.с. 31-32).

Відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» 21.07.2023 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 на 21.07.2023 склала 1501800,00 грн (а.с. 21-27).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів вартості вказаної вище квартири на час її придбання 27 грудня 2017 року, адже у договорі купівлі-продажу ціна купівлі квартири була визначена за домовленістю сторін у сумі 49832,00 грн (близько 15,5 мінімальних заробітних плат станом на 2017 рік).

Договір купівлі-продажу від 27 грудня 2017 року №1735, у пункті 6, містить посилання на звіт про оцінку майна, складений 12.12.2017 оцінювачем - ТОВ Консалтингова компанія Центр оцінки, однак належним чином завіреної копії вказаного звіту суду не надано, клопотання про витребування доказу судом - не заявлено.

Крім того, матеріали справи не місять доказів переліку проведених робіт з поліпшення житлового приміщення за період з часу придбання позивачем квартири, відсутні належні та допустимі докази здійснення відповідних поліпшень, а також докази неможливості відокремлення проведених поліпшень квартири.

Клопотання про призначення у справі відповідної оціночно-будівельної експертизи позивачем не заявлено, що підтверджується матеріалами справи.

Надані суду копії звітів ТОВ «Гарант Фінексперт» від 19.04.2019 року та ТОВ «Всеукраїнська оціночна компанія» від 21.07.2023 року лише свідчать про ринкову вартість квартири у різні періоди часу, яка залежить, зокрема, від кон`юнктури ринку нерухомості, курсу валют тощо. Тобто на вартість об`єкту нерухомого майна значною мірою впливають зовнішні чинники, зокрема, стан ринку нерухомості (зміни попиту й пропозиції), активність покупців (платоспроможність населення), економічна ситуація (курс валют, рівень доходів населення), політична ситуація та безпека (війна, нестабільність, міграція), ставки за іпотекою та інше.

У зазначених вище звітах відсутні відомості про ринкову вартість квартири до та після, як зазначає позивач, ремонту та інших робі, не встановлено який обсяг невід`ємних поліпшень був проведений, які матеріали були використані та у якій пропорції відбулося збільшення вартості майна внаслідок таких поліпшень.

Дніпровська міська рада, як власник квартири АДРЕСА_1 , не надавала згоду на поліпшення цього майна, зокрема, й після ухвалення остаточного судового рішення Верховним Судом у справі №205/5579/19 щодо витребування від ОСОБА_1 вказаної квартири - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно змісту позовних вимог, позивач просить стягнути на свою користь різницю між вартістю придбання ним квартири за договором купівлі-продажу квартири від 27 грудня 2017 року в розмірі 49832,00 грн та ринковою вартістю квартири станом на 21.07.2023 року в розмірі 1501800,00 грн.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги недоведеність позивачем належними, допустимими та достатніми доказами проведення за його кошти поліпшень квартири АДРЕСА_1 , які не можуть бути відокремлені, а також вартості таких поліпшень (матеріалів, робіт), - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 1451968 грн у якості відшкодування розміру збільшення вартості майна.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 28 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 09 червня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова