Справа № 309/5360/23
Провадження № 2/309/1055/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді: Сідей Я.Я.

секретаря судового засідання: Свистак К.М.

з участю: представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом:

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4

про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним. Посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх з відповідачем батько ОСОБА_5 , який проживав в АДРЕСА_1 . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, де позивач, як на день смерті батька, так і на сьогоднішній день проживає зі своєю сім`єю. Після смерті батька позивач не звертався до нотаріуса з питанням прийняття спадщини, так як відповідно до ст. 1269 ЦК України є таким, що фактично прийняв спадщину. У грудні місяці 2021 року відповідач звернувся до суду з позовом про виселення позивача та його сім`ї з житлового будинку АДРЕСА_1 . З даного позову позивачу стало відомо, що на ім`я відповідача видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно з яким він успадкував за заповітом батька житловий будинок у АДРЕСА_1 . Оглянувши сам заповіт від 15.03.2007 р. позивач вважає, що підпис на заповіті зроблений не від імені заповідача, не є підписом його батька, а зроблений іншою особою. Вважає, що заповіт не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним.

Представник позивача адвокат Казанцева Р.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Довгій В.І. заперечив проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Посилався на те, що позивач фактично не проживав зі своїм батьком, оскільки тривалий час проживав за межами області, отже не приймав участі в утриманні свого батька та його похованні. Позивачем не додано доказів того, що заповіт підписаний іншою особою.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить актовий запис № 19 від 29.06.2010 року (а.с. 12).

Відповідно до рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 10.08.2023 року, яке набрало законної сили, встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як сина та батька. Даним рішенням також констатовано, що заявник ОСОБА_3 та його сімя проживали разом із батьком за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Згідно довідки № 100 від 10.02.2015 року , виданої виконавчим комітетом Липчанської сільської ради, ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 7).

Також судом з`ясовано, що за життя, 15.03.2007 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем Липчанської сільської ради Дулкай О.Д., зареєстрований в реєстрі № 12, відповідно до якого заповів усе своє майно відповідачу ОСОБА_4 (а.с. 3).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Рошинець Н.П. 17.12.2010 року, зареєстрованого в реєстрі № 3573, ОСОБА_4 прийняв спадщину за померлим ОСОБА_5 (а.с. 5).

Ухвалою суду від 28.10.2024 р. за клопотанням представника позивача адвоката Грнюк Г.В. по даній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Закарпатського НДЕКЦ МВС України.

З висновку експерта № СЕ-19/107-24/12631-ПЧ від 24.02.2025 р. вбачається, що відповісти на питання чи належить підпис на заповіті від 15.03.2007 р. ОСОБА_5 не виявилось можливим по причині відсутності достатньої кількості зразків підпису ОСОБА_5 сумісних за часом виконання із підписом у досліджуваному документів.

З клопотанням представника позивача адвоката Гаврилець М.Б. ухвалою суду від 10.03.2025 р. по справі призначено судову почеркознавчу експертизу. Проведення судової почеркознавчої експертизи доручено експертам Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1470-Е від 24.04.2025 року, підпис від імені ОСОБА_5 у графі «ПІДПИС» у заповіті від 15.03.2007 року, зареєстрований в реєстрі № 12, посвідчений секретарем виконкому Липчанської сільської ради, виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. (а.с.129-131).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

ЦК України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом.

У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 року в справі № 551/335/18 зазначив, зокрема, що заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить роз`яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі № 757/51379/17.

Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У ході розгляду даної справи судом було досліджено висновок № 1470-Е за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 24.04.2025 року Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.

Вказаний висновок є належним і допустимим доказом, виконаний відповідно до вимог ст. 103 ЦПК України компетентним експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, є повним і обґрунтованим.

Вказаний висновок судового експерта не спростований іншими матеріалами справи.

За таких обставин, заповіт, складений від імені ОСОБА_5 15.03.2007 року, зареєстрований в реєстрі № 12, посвідчений секретарем виконкому Липчанської сільської ради, є нікчемним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України.

Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що заповіт, складений 15.03.2007 р. від імені ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі № 12 та посвідчений секретарем виконкому Липчанської сільської ради, заповідачем особисто не складався та ним не підписувався, а отже є нікчемним в силу закону, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення.

Питання про стягнення з відповідача понесених судових витрат позивачем не ставилось, а отже такі слід віднести за його рахунок.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 215, 225, 1233, 1247 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 2, 5, 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати заповіт, складений 15 березня 2007 року від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Липчанської сільської ради Хустського району Закарпатської області та зареєстрований в реєстрі № 12 недійсним.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Хустського

районного суду: Сідей Я.Я.