печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Бусик О. Л.

при секретарі судових засідань-Романенко Ю. О.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної місті державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної місті державної адміністрації, у якому просила позбавити батьківських прав батька - ОСОБА_4 відносно його малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 28 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та громадянином Французької Республіки ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований на підставі свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 270 у Книзі реєстрації шлюбів.

Позивач з відповідачем мають двох спільних дітей громадян України - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у справі № 761/12094/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Станом на сьогоднішній день відповідач не сплачує аліменти на утримання своїх малолітніх дітей, не спілкується із дітьми, не виховує, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, станом здоров`я не цікавиться, не піклується про навчання та підготовку дітей до самостійного життя, тобто не виконує обов`язків, покладених законом на батька.

Посилаючись на те, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність відповідального ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, ОСОБА_3 просила позов задовольнити.

Ухвалою судді від 19 серпня 2024 року відкрито провадження в указаній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження.

12 листопада 2024 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечив з приводу задоволення позову з наступних підстав.

Наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17.06.2021р. у справі № 466/9380/17, від 02.06.2022р. у справі №754/15490/18.

Втім, 12 березня 2024 року, після набрання рішенням суду у справі №761/19824/22 законної сили (09.02.2024р.) відповідач направив на адресу представника позивачки заяву з проханням надати банківські реквізити для сплати аліментів, оскільки відповідач не мав гривневого рахунку колишньої дружини. Відповіді на цю заяву ОСОБА_4 не отримав. Відтак, ОСОБА_4 почав сплачувати аліменти на відомий йому рахунок своєї колишньої дружини № НОМЕР_2 , відкритий у банку Wells Fargo в США.

03 квітня 2024 року на рахунок ОСОБА_3 направлено 2796,04 дол. США з призначенням платежу: «з 9 вер.22 до 31 бер.24 аліменти Україна судове рішення 9 лют 24, справа №761/19824/22».

03 квітня 2024 року курс долара США становив 39,3236 гривень/1 дол. США згідно з курсом НБУ, відтак лише 03 квітня 2024 року позивачка отримала 109 950,35 гривень аліментів.

У подальшому, 02.05.2024р. сплачено 161,37 дол. США, 03.06.2024 р. - 157,83 дол. США, 03.07.2024 р. - 158,22 дол. США, 14.08.2024 р. - 155,37 дол. США, 06.09.2024 р. - 155,90 дол. США, 07.10.2024 р. - 154,92 дол. США, 06.11.2024 р. - 154,68 дол. США .

Також зазначає, що відповідач, так і його представники не отримували з органів державної виконавчої служби ні постанови про відкриття виконавчого провадження, ні будь-яких інших документів.

Наданий позивачкою розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 04.07.2024 року не враховує здійснених відповідачем платежів.

Отже, доводи позивачки про наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 107 579,31 грн направлені на введення суду в оману, оскільки лише 03 квітня 2024 року позивачка отримала майже 110000,00 гривень.

Таким чином, відповідач сплачує аліменти на утримання доньок і не ухиляється від даного обов`язку.

Також слід зазначити, що відповідач не усувався від виховання дітей, піклування про їх здоров`я, навчання, натомість сама позивачка намагається викреслити його з життя доньок.

Відповідач має на меті повернути собі дітей, що слідує з фактів подання ним заяви до 11 Окружного суду округу Маямі-Дейд, Флорида про повернення йому дітей в рамках Гаазької конвенції 1980 року, зустрічного позову до Печерського районного суду м. Києва у справі №757/29547/22-ц, апеляційного оскарження рішення суду від 19.09.2024 року. Вочевидь, це спростовує нібито незацікавленість відповідача у здійсненні своїх батьківських прав відносно своїх доньок. Навіть доводи позивачки є суперечливими, оскільки на одній сторінці позову вона намагається переконати суд, що батько не цікавиться життям дітей і вони йому нібито не потрібні, а на іншій вже розповідає, що у серпні 2023 року батько прилетів до Маямі з метою відібрати у неї доньок.

Що стосується посилань позивачки на психологічну оцінку, зроблену ОСОБА_8 15.04.2023 року.

По-перше, відповідач ніколи не заявляв своїй 8-річній дитині, що бажає, щоб її мати поїхала в Україну і померла там. Подібні висловлювання, якщо вони мали місце, є наслідком впливу, якому піддаються діти, будучи під повним контролем своєї матері.

Навпаки, у 2023 році колишня дружина відповідача навіть перебувала у списку застрахованих осіб, що мали можливість отримувати медичні послуги за рахунок страхування відповідача.

По-друге, дитині встановлено один з діагнозів класу F43.2 Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я. Психічні розлади класу F43.2 - це розлад адаптації. На вебсайті Міжнародної класифікації хвороб 10 версії розлад адаптації https://icd.who.int/browse10/2019/en#/F43.2 презентується як: «Стани суб`єктивного дистресу та емоційних порушень, які зазвичай перешкоджають соціальному функціонуванню та продуктивності, виникають у період адаптації до значних життєвих змін або стресової життєвої події. Стресор міг вплинути на цілісність соціальної мережі особи (втрата, переживання розлуки) або ширшу систему соціальної підтримки та цінностей (міграція, статус біженця) ....» Тобто, стресором для дитини в даній ситуації можуть виступати такі фактори, як втрата, переживання розлуки, міграція, статус біженця, що й мало місце у випадку малолітньої ОСОБА_9 , оскільки її мати в один момент вирішила кардинально змінити життя дитини, не особливо турбуючись про наслідки. Врешті-решт, в оцінці від 15.04.2023 року відсутні рекомендації заборонити спілкування між донькою та її батьком, чи позбавити батька його прав щодо дитини. Таким чином, психологічна оцінка від 15.04.2023 року не є належним та достовірним доказом, і крім того, не містить інформації про обставини, з якими закон пов`язує позбавлення батьківських прав одного з батьків.

31 березня 2025 року від служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної місті державної адміністрації надійшов висновок про недоцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Ухвалою суду від 14 квітня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні 14 травня 2025 року позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі та просили позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні 03 червня 2025 року представник позивача позовні вимоги підтримав. Судове засідання 03 червня 2025 року було проведено за відсутності позивачки, у зв`язку з неодноразовою спробою зв`язатись з останньою в режимі ВКЗ та судом було прийнято рішення проводити судові дебати за її відсутності, оскільки пояснення по суті заявлених вимог нею були надані в судовому засіданні 27 травня 2025 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що відповідач не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, які підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків.

Суд установив, що 28 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та громадянином Французької Республіки ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований на підставі свідоцтва про одруження НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 270 у Книзі реєстрації шлюбів.

Позивач з відповідачем мають двох спільних дітей громадян України - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у справі № 761/12094/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 серпня 2024 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2025 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_3 .

Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація надала висновок від 17 березня 2025 року про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 9 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Як роз`яснено у пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня

2006 року за № 3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_3 посилається на те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання своїх малолітніх дітей, не спілкується із дітьми, не виховує, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, станом здоров`я не цікавиться, не піклується про навчання та підготовку дітей до самостійного життя, тобто не виконує обов`язків, покладених законом на батька.

На підтвердження вищевказаних тверджень позивачем надано копію тимчасового заборонного припису суду для захисту від домашнього насильства від 07 вересня 2023 року, копію психологічної оцінки ОСОБА_5 від 15 квітня 2023 року, копію постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2024 року у справі №761/19824/24, копію розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Славутицького ВДВС у Вишгородському районі Київської області від 04 липня 2024 року №19460.

З матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідача загалом свідчить про його бажання як батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, його спроможність та волевиявлення виконувати свої батьківські обов`язки. Встановлені факти, зокрема про те, що батько недостатньою мірою спілкується з дітьми та недостатньо приймає участь у їх вихованні, проте не відмовляється від обов`язку забезпечувати дітей матеріально, не можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що ОСОБА_4 систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Також умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

З матеріалів справи встановлено, що відповідач має на меті виконувати свої батьківські обов`язки щодо дітей, що слідує з фактів подання ним заяви до 11 Окружного суду округу Маямі-Дейд, Флорида про повернення йому дітей в рамках Гаазької конвенції 1980 року, зустрічного позову до Печерського районного суду м. Києва у справі №757/29547/22-ц, апеляційного оскарження рішення суду від 19.09.2024 року.

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Така позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13192/19-ц (провадження № 61-2237св21).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18.

Верховний Суд наголошує, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)).

Згідно статті 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, покладено на позивача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При встановлених обставин, оцінюючі надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту свідомого навмисного ухилення ОСОБА_4 від батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та небажання брати участь у їх вихованні.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини і факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки зазначене є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання.

Окрім того, Верховний Суд неодноразово вказував, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанова Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 333/8983/23, провадження № 61-14059св24, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, провадження № 61-7195св20).

За таких обставин, суд прийшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дітей не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батька по відношенню до них батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

Суд, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши такі на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов висновку про відмову задоволенні позову.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 150, 155, 164, 165,166, 181, 182 191 Сімейного кодексу України, статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної місті державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справу, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 09 червня 2025 року.

Суддя: О.Л. Бусик