Справа № 350/475/22 Головуючий у 1 інстанції: Добош Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/2365/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано - Франківської області, про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року розірвано шлюб, укладений між ним та ОСОБА_1 . За час перебування у шлюбі у них народився син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак при розірванні шлюбу судом не вирішено питання про місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , який проживає з ним та перебуває на його утриманні, оскільки відповідачка проживає в Республіці Італія та не надає коштів на утримання сина. З наведених підстав просить визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_3 , 1974 року народження, на його утриманні і вихованні

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2024 рокув задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт покликається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що матір дитини, ОСОБА_1 , перебуває за межами України, а неповнолітній син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком в АДРЕСА_1 , хоча фактично зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Апелянт вважає відсутніми підстави для відмови у задоволенні позову, а оскільки суд першої інстанції встановив відсутність предмета спору, то повинен був закрити провадження у справі. Посилається на те, що в розумінні СК України місцем проживання дитини вважається не конкретна адреса місця проживання батьків із зазначенням номеру житлового будинку (квартири), назви вулиці, а саме особа, з якою має проживати дитина. Вважає, що під час вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач змінила своє місце проживання, залишила дітей, тому відмовляючи у задоволенні позовних вимог, судом не враховано якнайкращих інтересів дитини. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано висновок Служби у справах дітей Снятинської міської ради, в якому зазначено про доцільність визначення місця проживання дитини саме з батьком. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази та враховуючи пояснення сторін, дійшов висновку, що обставини, якими позивач обгрунтовує позовні вимоги, не знайшли підтвердження під час розгляду справи, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 ..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України`від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні спору щодо визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання ними своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки щодо дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2020 року.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

16 травня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: служба у справах дітей Снятинської міської ради, про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, обгрунтовуючи позов тим, що син, ОСОБА_6 , проживає разом з ним, і що матір дитини його матеріально не утримує.

Інших обставин в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 у позовній заяві не зазначає.

На підтвердження позовних вимог позивач долучив висновок Служби у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 204-14/2022 від 16 червня 2022 року, у якому зазначено таке: до Служби у справах дітей із заявою звернувся ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітнього сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із ним. Відповідно до вказаного висновку, ОСОБА_5 в присутності батька та в.о. Служби у справах дітей, в письмовій формі висловив своє бажання проживати біля батька на його вихованні та утриманні, оскільки досяг такого віку та рівня розвитку, що може висловити свою думку. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 04 травня 2022 року, малолітній син проживає з батьком по АДРЕСА_1 , хоча фактично зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Із акту оцінки потреб сім`ї, складеного 06.05.2022 року № 06-05/17 фахівцями соціальної роботи КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Снятинської міської ради відомо, що ОСОБА_5 проживає біля батька в квартирі по АДРЕСА_3 , має свою кімнату, яка об лаштована для навчання та розвитку дитини. Збережено належний санітарно - гігієнічний стан житла. Під час обстеження встановлено, що створено належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Як вбачається з вищезгаданого висновку, Служба у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано - Франківської області вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_3 по місцю проживання батька.

Рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 204-14/2022 від 16 червня 2022 року визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, ОСОБА_3 , по місцю проживання батька.

Згідно з довідкою № 32, виданою Поршнянським старостинським округом Солонківської сільської ради Львівського району Львівської області, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З копії паспорта для виїзду за кордон № НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що він, 06.05.2022 року перетнув державний кордон України, відмітка про повернення на територію України, відсутня.

З копії паспорта для виїзду за кордон № НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , вбачається, що вона, 06.05.2022 року перетнула державний кордон України, відмітка про повернення на територію України, відсутня.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що перетнувши кордон України 06.05.2022 року і не повернувшись в Україну, ОСОБА_6 після 06.05.2022 року не міг фізично бути присутнім в Україні при розгляді та вирішенні питання щодо визначення його місця проживання.

Львівським апеляційним судом, з метою з`ясування обставин справи, зроблено запит до виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про надання рішення виконавчого комітету від 26 лютого 2021 року №52-4/2021 «Про створення комісії з питань захисту прав дитини», протоколу №6 засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Снятинської міської ради від 17 травня 2022 року, на якому розглядалось питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також надання інформації, чи була заслухана на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Снятинської міської ради 17 травня 2022 року думка дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо його місця проживання, чи була присутня на засіданні комісії матір дитини, ОСОБА_1 .

Надісланою на адресу Львівського апеляційного суду відповіддю на запит підтверджується, що рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Львівської області від 26 лютого 2021 року створено комісію з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Снятинської міської ради Коломийського району Львівської області.

З протоколу комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Снятинської міської ради №6 від 17.05.2022 року вбачається, що на засіданні комісії розглядалося питання про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , комісією рекомендовано виконавчому комітету Снятинської міської ради затвердити висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 біля батька.

Як вбачається з відповіді Служби у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області №01-21/317 від 09 грудня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 на засіданні комісії були відсутні, і з огляду на наяву інформацію про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 виїхали за межі України і в Україну не поверталися, вони фізично не могли бути присутніми на засіданні комісії, брати участь у вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 .

В матеріалах справи відсутня інформація про те, чи попереджалася ОСОБА_1 про засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Снятинської міської ради, яке відбулося 17.05.2022 року і чи запрошувалася на засідання комісії, не зазначено, чи був присутній на засіданні комісії заявник ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який подано до суду без зазначення дати його прийняття, а датою затвердження його рішенням виконкому Снятинської міської ради є 16 червня 2022 року, в той час коли ОСОБА_6 вже 06.05.2022 року виїхав за межі України, відсутня інформація про те, на підставі яких відомостей орган опіки та піклування дійшов висновків про доцільність визначення місця проживання дитини з позивачем.

У висновку Служби у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області № 204-14/2022 від 16 червня 2022 року, міститься інформація про те, що ОСОБА_6 проживає разом з батьком в АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як вбачається з довідки №02-07/056 від 21.01.2025 року, виданої директором Ліцею міжнародних відносин ім. В. Стуса, що знаходиться у м. Львові, вул. Повстанська, 14, ОСОБА_6 навчався у цьому закладі у період з 28.12.2020 року до 21.06.2023 року, відрахований у зв`язку з виїздом за кордон.

Вищенаведене спростовує зазначену у вищезгаданому висновку Служби у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, у протоколі комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Снятинської міської ради від 17.05.2022 року інформацію про те, що ОСОБА_6 проживав разом з батьком, оскільки навчаючись у Ліцеї міжнародних відносин ім. В. Стуса у м. Львові не міг проживати разом з батьком у м. Снятин Коломийського району Івано - Франківської області

З інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_1 в період з 01.01.2020 року до 01.01.2025 року виїзджала з України 31.03.2022 року, в`їхала в Україну 06.05.2022 року, в цей же день, 06.05.2022 року, виїхала з України і в подальшому на територію України не в`їзджала. (лист №19/12586 -25-Вих від 12.02.2025).

А відтак, в період з 01.01.2020 року і до 31.03.2022 року ОСОБА_1 перебувала на території України, в період навчання сина ОСОБА_9 у Ліцеї міжнародних відносин ім. В. Стуса проживала в Україні.

З копії паспорта для виїзду за кордон № НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також вбачається, що він, 06.05.2022 року перетнув державний кордон України, відмітка про повернення на територію України, відсутня.

А відтак, з 06.05.2022 року, син сторін, ОСОБА_5 , разом з матір`ю виїхав за межі України і згідно з інформацією ДПС України в Україну він не повертався

Місце проживання та реєстрація місця проживання ОСОБА_6 разом з матір`ю в Італії підтверджується довідкою про склад сім`ї із зазначенням зміни місця проживання, виданої Муніципалітетом Меркато Сан Северино провінція Салерно 03.02.2025 року, договором оренди житлового приміщення з узгодженою орендною платою, зареєстрованим у встановленому порядку.

Місце навчання ОСОБА_6 в Державному загальноосвітньому навчальному закладі №1 м. Меркато Сан Северино (пров. Салерно) підтверджується довідкою, виданою навчальним закладом 06.02.2025 року.

Вищенаведене безспірно підтверджує те, що малолітній ОСОБА_5 , виїхавши з України 06.05.2022 року, в Україну не повертався, а залишився проживати в Італії разом з матір`ю, ОСОБА_1 , яка виїхала з України також 06.05.2022 року, і з цього часу в Україну не поверталася.

Відповідачка ОСОБА_1 повідомила суд апеляційної інстанції про те, що син ОСОБА_9 проживає разом з нею з 06.05.2022 року, наміру повертатися в Україну вони не мають, ОСОБА_9 навчається в школі, вона працює, житлом та матеріально вони забезпечені, а відтак вважає недоцільним визначати місце проживання сина ОСОБА_9 разом з батьком, ОСОБА_3 , що проживає в Україні, оскільки це суперечитиме інтересам дитини, яка тривалий час проживає разом з нею в Італії.

Служба у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області у висновку № 204-14/2022 від 16 червня 2025 року, комісія з питань захисту прав дитини, виконавчий комітет Снятинської міської ради Коломийського району Івано - Франківської області вважали доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_3 по місцю проживання батька.

На думку колегії суддів зазначений висновок суперечать якнайкращим інтересам дитини, ОСОБА_5 , який тривалий час, з 06.05.2022 року і на час розгляду судами справи про визначення місця проживання дитини, проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 в Італії, яка немає наміру повертатися в Україну, навчається в Державному загальноосвітньому навчальному закладі №1 м. Меркато Сан Северино (пров. Салерно).

Крім цього, зазначені вище висновки містять інформацію, що не відповідала дійсності щодо проживання ОСОБА_6 разом з батьком, починаючи з 28.12.2020 року до 06.05.2022 року, який навчався у Ліцеї міжнародних відносин ім.. В. Стуса, що знаходиться у м. Львові і не міг проживати в м. Снятин Коломийського району Івано - Франківської області.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вирішуючи даний спір, обґрунтовано не врахував висновок Служби у справах дітей Снятинської міської ради Коломийського району Івано - Франківської області, в якому зазначено про доцільність визначення місця проживання дитини саме з батьком, оскільки, як вважав суд першої інстанції, це суперечить інтересам дитини, ОСОБА_6 .

Оскільки обов`язком батьків є діяти не в своїх інтересах, а в інтересах дитини, колегія суддів вважає, що з врахуванням обставин, що склалися, а також тривалого та усталеного місця проживання дитини разом з матір`ю (з травня 2022 року) в Італії, визначення місяця проживання дитини з батьком, ОСОБА_3 , суперечитиме інтересам сина ОСОБА_9 , який, проживаючи тривалий час за межами України вже призвичаївся до умов проживання в Італії, а зміна місця проживання, навчального закладу, кардинальні зміни в житті дитини, нове оточення та нове місце проживання, може негативно вплинути на його психологічний стан.

З урахуванням вищенаведеного, а також з врахуванням якнайкращих інтересів ОСОБА_5 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо обґрунтовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Враховуючи положення ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 04.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк