Справа № 199/2411/24
(2/199/253/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

27.05.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Мацак А.О., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом до відповідача , в обгрунтування якого зазначали, що з 25.06.1983 року й до дня своєї смерті їх мати, ОСОБА_6 , перебувала у шлюбі з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 їхня мати померла. Під час шлюбу відповідач та їх мати на місці старого будинку загальною площею 31,4 кв.м. збудували новий житловий будинок загальною площею 129,6 кв.м. та житловою площею 83,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_6 відповідач одноособово оформив на своє ім`я право власності на зазначений будинок та земельну ділянку, чим позбавив позивачів можливості оформити спадщину після смерті їх матері. Також у позивачів відсутній оригінал державного акту про право на земельну ділянку загальною площею 11,2800 га з кадастровим номером :01:002:0316, розташовану на території Оленівської сільської ради, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, частина якої належала їх матері ОСОБА_6 . Видача дублікату державного акту про право на земельну ділянку на даний час чинним законодавством не передбачена, тому позивачі не мають можливості оформити спадщину у позасудовому порядку, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі відповідних свідоцтв).

Як, на правову підставу своїх вимог позивачі посилалися на положення ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР за яким майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю та кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Також посилалися на положення ч.1 ст. 62 СК України відповідно до якого, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому позивачі вважали, що ОСОБА_6 ще за життя мала право на частину зазначеного будинку не залежно від того на кого з подружжя він був оформлений.

Просили суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 . Також просили визнати за кожним позивачем в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на: 1/6 частину земельної ділянки площею 11,28 га з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0316, розташованої на території Магдалинівської селищної об`єднаної територіальної громади Самарівського району Дніпропетровської області; 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; 1/6 частину, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2024 року було відкрито провадження по даній справі.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. При цьому не підтримували вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:625:0105.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач не надала доказів, що ОСОБА_6 надавала власні кошти для сплати ОСОБА_7 (колишній дружині ОСОБА_5 ) коштів за її частину старого будинку загальною площею 31,4 кв.м. Також представник відповідача наполягала на тому, що ОСОБА_5 на місці старого будинку збудував новий житловий будинок загальною площею 129,6 кв.м. за особисті кошти ще до 25.06.1983 року дня укладення шлюбу з ОСОБА_6 . Крім того, стверджувала про відсутність підстав для визнання права власності на1/6 частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:625:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки земельна ділянка по вказаній адресі належить територіальній громаді, а земельна ділянка з вказаним кадастровим номером знаходиться за іншою адресою та спадкодавцю не належить

Вислухавши пояснення учасників справи, свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, 25.06.1983 року ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів ОСОБА_6 .

Позивачі та відповідач усі спільно проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем на день її смерті у будинку АДРЕСА_1 . Тому усі троє спадщину відповідно до положень ч.3 ст.1268 ЦК України прийняли та кожному з них належить по 1/3 частині усього спадкового майна з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України) не залежно від того чи отримали вони відповідні свідоцтва про право на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №630/2019, відкритої після смерті ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 30.06.2010 на праві власності належить частина земельної ділянки загальною площею 11,2800 га з кадастровим номером :01:002:0316, що підтверджується вказаним рішенням суду та Інформацією з ДРРПНМ від 18.03.2024 року (номер інформаційної довідки 370321388).

Крім того, на підставі рішення Народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 28.11.1983 року по справі №2-1969 про поділ майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 за останнім було визнано право особистої власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зі стягненням з нього на користь ОСОБА_7 половини вартості зазначеного будинку у розмірі 2298 карбованців.

Згідно відповіді КП ДМБТІ вбачається, що до укладення шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_6 на той час спірний будинок мав загальну площу 31,4 кв.м. та житлову площу 13,3 кв.м. та його загальна вартість складала 4 596 рублів. Сторони у судовому засіданні визнавали, що старий будинок мав тільки пічне опалення та електропостачання, газ, вода, каналізація ту будинку на момент його розподілу судом 28.11.1983 року не було.

З технічного паспорту на вищезазначений житловий будинок садибного типу від 27.12.2023 року вбачається, що загальна площа будинку складає 129,6 кв.м. та житлова площа 83,9 кв.м. У будинку є електрика, газ, вода, каналізація.

У судовому засіданні судом було допитано свідка позивача ОСОБА_8 , який є рідним братом спадкодавця та рідний дядьком позивача. Він підтвердив у суді, що саме він власноручно з білої цегли на прохання його рідної сестри ОСОБА_6 збудував для її сім`ї з ОСОБА_5 новий житловий будинок на місці старого маленького будинку площею приблизно 30 кв.м. з пічним опаленням. Будівництво самої коробки будинку (стіни будинку, перестінки, перекриття бетонними плитами потолків та стріха) свідок завершив приблизно за один рік. Інші оздоблювальні роботи тримали протягом багатьох років, причому сім`я ОСОБА_10 постійно проживала у зазначеному будинку: під час будівництва у сараї, а після завершення коробки будинку у самому будинку та здійснювали у ньому оздоблювальні роботи. Також свідок повідомив, що старий будинок крім світла, не мав жодних інших умов. Новий будинок мав газове опалення, водопостачання, каналізацію та ванну кімнату.

Свідок ОСОБА_9 , яка на той час була сусідкою сім`ї ОСОБА_10 по їх спірному будинку АДРЕСА_1 по сусідству з яким проживала мати свідка, підтвердила у суді, що до укладення шлюбу з ОСОБА_6 спірний будинок мав маленьку площу та окрім світла не мав жодних умов. Саме під час шлюбу з ОСОБА_6 разом з її чоловіком ОСОБА_5 та іншими робітниками фактично збудували новий великий будинок з білої цегли з багатьма житловими кімнатами, ванною кімнатою, газовим опаленням та водопостачанням. Вона особисто неодноразово бувала у спірному будинку тому їй достеменно відомо який він був до будівництва та який він став після нового будівництва.

Також у судовому засіданні було допитано свідка відповідача його колишню дружину ОСОБА_7 , яка повідомила суду, що нібито спірний будинок у розмірах, які існують на даний час, був побудований її колишнім чоловіком ОСОБА_5 ще до укладення шлюбу з ОСОБА_6 . У спірному будинку після поділу цього будинку 28.11.1983 року у судовому порядкусвідок ні разу не була, але бачила з вулиці.

Шлюб ОСОБА_5 з ОСОБА_6 було укладено 25.06.1983 року, тобто ще до ухвалення рішення Народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 28.11.1983 року по справі №2-1969 про поділ майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Тому суд критично оцінює доводи представника відповідача, що новий спірний будинок ОСОБА_5 було збудовано самостійно ще до укладення ним шлюбу з ОСОБА_6 . Зокрема, позивач разом з заявою про забезпечення позову надала суду фотографії з сайту оголошень в мережі Інтернет « ОЛХ» про продаж ОСОБА_5 спірного житлового будинку у якому сам же ОСОБА_5 (продавенць) зазначив рік побудови спірного будинку 1990 рік.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час

шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або

грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути

визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів:

1) істотність збільшення вартості майна;

2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати, необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Для підтвердження обставин на які посилаються позивачі ними було заявлено клопотання про призначення судом проведення будівельно-оціночної експертизи спірного будинку, проведення якої просили долучити експертам Дніпропетровської торгово-промислової палати. Разом з цим клопотанням представником позивача було надано Акт про відмову у допуску судового експерта від 25.07.2024 року, складеного судовим експертом Алімовою Ларісою Іванівною та копію договору про надання послуг №912 від 16.07.2024 року з приводу проведення відповідної експертизи експертам Дніпропетровської торгово-промислової палати.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 вересня 2024 року було призначено будівельно-оціночну експертизу, виконання якої суд доручив експертам Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертизи були поставлені наступні запитання: 1.Яка вартість домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 станом на 28.11.1983 року (без врахування вартості земельної ділянки)? 2.Яка вартість домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 станом на Кодексу про шлюб та сім`ю України року (без врахування вартості земельної ділянки)?

02 квітня 2025 року справа повернута до суду без виконання будівельно-оціночної експертизи, оскільки відповідачем не було забезпечено експерту доступ до об`єкту дослідження. Таким чином суд приходить до висновку про ухилення відповідача від участі в експертизі.

Статтею 109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За таких обставин, оскільки відповідач ухилився від проведення експертизи, суд визнає факт того, що спірний будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві особистої власності відповідачу, істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а тому су визнає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідач та його представник під час розгляду справи не спростували презумпцію рівності часток подружжя у спірному домоволодінні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до змісту статей1216,1217,1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Відповідно ст.ст.1217, 1218, 1269, 1272 ЦК України: спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини; якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом.

З врахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що кожен з позивачів та відповідач успадкували по 1/3 частині спадкового майна після смерті ОСОБА_6 . З врахуванням того, що спадкодавець мала право на частину вищезазначеного спірного будинку та земельної ділянки кожен з позивачів успадкував по 1/6 частині відповідного спадкового майна.

Вимога позивачів про визнання за кожним з них права власності на 1/6 частину земельної ділянки загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:625:0105, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню, адже під час розгляду справи належність спадкодавцю вказаної земельної ділянки належними та допустимими доказами суду не підтверджено.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає частковому задоволенню в вищезазначених судом мотивів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 4208 грн., на користь ОСОБА_1 в розмірі 6025 грн.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 263-265 ЦПК України, ст. 25 КпШС України, ст.62 СК України, ст. 1268 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,- задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на:

- 1/6 частину земельної ділянки площею 11,28 га з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0316, розташованої на території Магдалинівської селищної об`єднаної територіальної громади Самарівського району Дніпропетровської області;

- 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на:

- 1/6 частину земельної ділянки площею 11,28 га з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0316, розташованої на території Магдалинівської селищної об`єднаної територіальної громади Самарівського району Дніпропетровської області;

- 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_4 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 4208 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 6025 грн.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Повне судове рішення складено 03 червня 2025 року.

Суддя Руденко В.В