Справа № 296/7006/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

ЗАОЧНЕ

"16" квітня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді Маслак В.П.,

при секретарі судового засідання Клименко Е.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у серпні 2024р. звернулась до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на: житловий будинок, загальною площею 107.5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частини житлового будинку, загальною площею 47.8кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , складає 147550,00грн., площею 0,0540га., кадастровий номер :01:0110:0025; 1/2 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0230га., кадастровий номер :01:0110:0025.

В обґрунтування вимог позивачка зазначила, після смерті її батька у 2012р. вона отримала у спадок частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0460га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:0110:0025.

Іншу частину будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку площею 0,0460га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:0110:0025, отримав відповідач (брат ОСОБА_2 ). Окрім того, ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 17.06.2008р. отримав житловий будинок загальною площею 107,50 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою.

ОСОБА_2 вказує, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 та будинок адресою: АДРЕСА_1 , розташовані на одній земельній ділянці.

З 2011р. ОСОБА_3 повідомив, що на невизначений строк їде до російської федерації на роботу та віддав позивачці ключі від житлового будинку та сараю.

З того часу, більше 13 років, ОСОБА_2 добросовісно володіє вищезазначеним майном, доглядає за будинками, здійснює їх ремонт, обробляє землю, сплачує комунальні платежі.

Враховуючи зазначене та оскільки ОСОБА_2 добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном більше 10 років, а відповідач уникає розмови щодо передачі їй у власність своєї частини будинків та земельної ділянки, позивачка просила позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав вимоги позовної заяви та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, судові повістки, направлені на його адресу, повернені відділенням поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

У постанові Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 757/15603/19 наведено позицію, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням, зокрема на відсутність за вказаною адресою, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії, а повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки .

Окрім того на офіційному веб-сайті судової влади України 18.02.2025р. розміщено оголошення про виклик в судове засідання призначене на 16.04.2025р. о 12:00 год. ОСОБА_3 .

Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення виходячи з наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 32147887 від 25.10.2012р. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину отримала у власність 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав № 28187953, ОСОБА_2 є власницею 230/1000 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:0110:0025 (зворотня сторона а.с. 12).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_5 є власником житлового будинку загальною площею 107,50 кв.м. та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частки житлового будинку, загальною площею 47.8кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та 1/2 частки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0230га., кадастровий номер :01:0110:0025, що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 17.06.2008р. № 7315, витягом з Державного реєстру правочинів № 6093583 від 17.06.2008р., витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20989343 від 20.11.2008р., державним актом на право власності за земельну ділянку (а.с. 16, 17, 18, 19).

Також, право власності на вищезазначене нерухоме майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно № 383423195 від 18.06.2024р. (а.с. 11-13).

Відповідно до акту складеного 29.06.2024р. мешканцями будинків за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , від 29.06.2024р., ОСОБА_2 відкрито, безперервно, добросовісно користувалась будинком та земельною ділянкою за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 (а.с. 21).

На підтвердження факту користування нерухомим майном за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , позивачка надала: довідку про стан розрахунків побутового споживача; лист АТ «Оператор газорозподільних систем «Житомиргаз» від 06.03.2023р. про те, що особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 ; лист ТОВ «Житомиргаз збут» який містить інформацію, що переплата була повернута на картковий рахунок ОСОБА_2 ; договір про надання послуг із вивезення та захоронення твердих побутових відходів від 08.04.2021р. за адресою: АДРЕСА_2 , підписаний ОСОБА_2 ; договір про наданя послуг з чистки плодових дерев та розщеплення гілок від 11.03.2024р. за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 22, 23, 25-26, 27, 28-29).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що з ОСОБА_2 є сусідами. На запитання суду повідомив, що після смерті батька позивачка (приблизно після 2010р.) постійно бачить ОСОБА_7 на території будинків та земельної ділянки за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка ходить та прибирає.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що знає ОСОБА_7 (позивача) змалку. Власниками будинків та земельної ділянки були батьки. У ОСОБА_2 ще є брат ОСОБА_9 , який після 2014р. переїхав до Росії. На запитання суду повідомила, що не знає хто є власниками житлових будинків та земельної ділянки та хто ще може претендувати на вказане майно. Зазначила, що ОСОБА_7 постійно доглядає за будинками та господарює на земельній ділянці.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно роз`яснень, що містяться в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, доказуванню підлягають, зокрема, такі обставини:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 червня 2018 року (справа №293/312/15-ц).

Велика палата Верховного суду у постанові по справі № № 910/17274/17 від 14.05.2019 зробила висновок, що при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц, від 27.06.2019 у справі № 175/2338/16-ц та від 22.02.2021 у справі № 607/21758/19, від 11.11.2022 у справі № 547/200/21, від 29.09.2023 у справі № 1522/9367/12.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

З пояснень сторони позивача та свідків в засіданні вбачається, що ОСОБА_2 з 2011р. заволоділа нерухомим майном, а саме: житловим будинком, загальною площею 107.5 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частиною житлового будинку, загальною площею 47.8кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ; земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0540га., кадастровий номер :01:0110:0025; 1/2 часткою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0230га., кадастровий номер :01:0110:0025.

Слід врахувати, що давність володіння, окрім вищезазначеного, може вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав на набуття права власності.

Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач уникає розмови з позивачкою щодо передачі їй у власність частини будинку та земельної ділянки з будинком, оскільки він є громадянином росії, не має наміру оформлювати право власності нерухомого майна на ОСОБА_2 .

Вказане свідчить на користь того, що відповідач ОСОБА_3 не відмовився від права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_2 , та земельні ділянки за відповідними адресами, що виключає можливість набуття позивачкою права власності на вказане нерухоме майно за набувальною давністю.

Доводи позивача про те, що вона більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, робить необхідні дії для збереження такого в належному стані, сплачуває комунальні послуги, господарює на земельній ділянці, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачкою спірним майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном.

Відповідно до ст. 12, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи наведене, судом встановлено, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, тому вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Корольовським районним судом м. Житомира за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира в 30-денний строк з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В. П. Маслак