КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9195/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Заставенко М.О. в м. Київ 12 лютого 2025 року, повний текст рішення складено 12 лютого 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В червні 2024 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року у розмірі 42442,50 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 24 грудня 2019 року за власного волевиявлення, з повним розумінням умов кредитування та усвідомленням рівня відповідності, в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті ТОВ «Мілоан» Ковриженко Н.Є. подав заявку на отримання кредиту № 1334876. ТОВ «Мілоан» було відправлено відповідачу електронним повідомленням (sms) електронний ідентифікатор, при введенні якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору № 1334876 від 24 грудня 2019 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті. Таким чином, відповідач уклав договір про споживчий кредит № 1334876 від 24 грудня 2019 року з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу було перераховано кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 14999 грн.

Відповідачем не виконані належним чином кредитні зобов`язання, що є порушенням законодавства в частині виконання договірних відносин (ст. 526, 527 ЦК України), внаслідок чого, керуючись нормами ст. 530, 1082, 1084 ЦК України, 20 серпня 2020 року згідно умов договору відступлення прав вимоги № 02/08, ТОВ «Мілоан» було відступлено право вимоги за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно позивач набув права вимоги до відповідача.

Згідно договору відступлення прав вимоги сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс» є обґрунтованою, документально підтвердженою та становить 42442,50 грн., з яких заборгованість та тілом кредиту становить 13278,50 грн., заборгованість за відсотками - 20756,41 грн., заборгованість за комісійними винагородами становить 1499,001 грн., заборгованість за пенею становить 6907,996 грн.

Позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «Діджи Фінанс», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Повторно викладав обставини укладення електронного кредитного договору № 1334876 від 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан», вказував, що 20 серпня 2020 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу, відповідно п. 2.1 якого ТОВ «Мілоан» зобов`язується відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату та на умовах, визначених цим договором. Отже, на підставі вищевказаного договору факторингу позивач набув право вимоги, в тому числі за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року, укладеним між первісним кредитором та відповідачем.

Наводив зміст ст. 512, 514, 516, 1077, 1082 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-979цс15 про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Звертав увагу, що позивачем до позовної заяви надано докази, якими доведено відступлення первісним кредитором права вимоги до відповідача на користь позивача за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року. Поряд з цим, договір факторингу не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована.

Посилався на зміст ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», ст. 95 ЦПК України, вказував, що оскільки додаток № 1 до договору факторингу (реєстр прав вимоги) містить у собі інформацію щодо великої кількості боржників, що становить таємницю фінансової послуги (відповідно до ч. 1-2 ст. 10 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії»), до позовної заяви позивачем було долучено саме витяг з додатку № 1 до договору факторингу (реєстр прав вимоги), який було підписано сторонами, з однієї сторони, ТОВ «Мілоан», і з іншої сторони ТОВ «Діджи Фінанс», що не суперечить вимогам п. 2 ст. 95 ЦПК України. При цьому зміна суб`єктного складу внаслідок укладення договору факторингу не впливає на зміну зобов`язань боржника та не порушує його права.

Звертав увагу, що предметом розгляду в даній справі є виключно питання щодо стягнення заборгованості за кредитними договорами, а питання щодо дійсності або недійсності договору факторингу не відноситься до предмета доказування в справі та не має правового значення для її вирішення.

Поряд з цим, наголошував, що технічні помилки або описки в документах, зокрема у витягу з реєстру боржників, не є підставою для відмови в позові, за умови наявності інших доказів, які підтверджують правомірність вимог позивача.

Позиція позивача аргументується тим, що навіть за наявності технічних помилок у документах суди можуть приймати рішення на користь позивача, якщо інші докази підтверджують обґрунтованість його вимог.

Повідомляв, що у практиці Верховного Суду України є випадки, коли технічні помилки або описки в документах, зокрема у заповітах, не впливають на їх дійсність. Зокрема, у справі № 397/1396/19 Верховний Суд зазначив, що такі помилки не є підставою для визнання заповіту недійсним.

Вважав, що аналогічно, у випадку з витягом з реєстру боржників, якщо технічна описка не змінює суті заборгованості і підтверджується іншими доказами, суд може не вважати це підставою для відмови в позові.

Звертав увагу, що іншими доказами, які підтверджують факт відступлення первісним кредитором права вимоги до відповідача на користь позивача за кредитним договором, крім договору факторингу № 02/08 від 20 серпня 2020 року та платіжних інструкцій за цим договором, також є інші документи, передані від первісного кредитора до позивача. Зокрема, це кредитний договір з додатками до нього, який містить інформацію про порядок нарахування заборгованості за кредитним договором, а також відомість про щоденні нарахування та погашення заборгованості за кредитним договором, що містить інформацію про коректні складові суми заборгованості за кредитним договором і підтверджує її розмір.

Посилався на зміст ч. 1 ст. 517 ЦК України, вказував, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують факт відступлення первісним кредитором права вимоги до відповідача на користь позивача за кредитним договором.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилався на те, що позивач в апеляційній скарзі вказує про технічні помилки і описки, проте не зазначає, в яких саме документах такі описки містяться, чому вони не були виправлені, чому не було подано відповідних клопотань під час розгляду справи в суді першої інстанції, який зв`язок між цими помилками та описками з правомірністю рішення суду першої інстанції. По суті позивач намагається перекласти відповідальність за свою бездіяльність в частині невиправлення якихось помилок або описок в незрозумілих документах на суд першої інстанції, але така бездіяльність позивача не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Наголошував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, не містить жодного факту порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, в ній не вказано, які саме обставини справи залишилися нез`ясованими судом, що є необхідним для зазначення в скарзі відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, а також для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Вказував, що судом першої інстанції під час судового розгляду задоволено всі клопотання позивача, розглянуто всі подані ним та витребувані докази, надано всім доказам належну правову оцінку, розглянуто справу неупереджено та об`єктивно на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених відповідними доказами, наданими кожною стороною та учасником справи, відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Діджи Фінанс» не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи ТОВ «Діджи Фінанс» у позові, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості і недоведеності заявлених вимог, вказавши, що позивачем не надано належних, достовірних і достатніх доказів відступлення ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги первинним кредитором ТОВ «Мілоан» до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року на суму 42 442,50 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту - 13 278,50 грн.; заборгованість за відсотками - 20 756,41 грн.; заборгованість за комісійними винагородами - 1 499,90 грн., заборгованість за пенею - 6 907,69 грн. З огляду на встановлене суд прийшов до висновку про недоведеність розміру заборгованості за кредитним договором, на стягнення якої претендує позивач.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що за умовами кредитного договору №1334876 від 24 грудня 2019 року (індивідуальна частина), який укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , відповідачу надано кредит в розмірі 14999 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 6749,55 грн. за ставкою 1,50 відсотка від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом, та комісії за надання кредиту 1499,90 грн., яка нараховується за ставкою 10 % від суми кредиту одноразово. Термін повернення кредиту та сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитними коштами 23 січня 2020 року. Відповідно до п. 6.1 договору він укладений в електронній формі (а. с. 12 - 14).

На підтвердження укладення кредитного договору надано також довідку по заяві на кредит, інформацію про ідентифікацію особи позичальника за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року; хронологію вчинення дій щодо укладення кредитного договору № 1334876 від 24 грудня 2019 року у формі електронного правочину; лог застосування коду підписання кредитного договору № 1334876 від 24 грудня 2019 року; скрін смс для підпису кредитного договору № 1334876 від 24 грудня 2019 року; скрін оферта-акцепт (а. с. 112 - 117).

На підставі кредитного договору № 1334876 від 24 грудня 2019 року ТОВ «Мілоан» перераховано кошти на картковий рахунок відповідача НОМЕР_1 в сумі 14999 грн., згідно платіжного доручення № 11729611 від 24 грудня 2019 року та виписки по банківському рахунку відповідача у АТ КБ «ПриватБанк» за період з 24 грудня 2019 року по 30 грудня 2019 року (а. с. 15, 141).

20 серпня 2020 року ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали договір факторингу, за умовами п. 2.1 якого згідно умов цього договору клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 20 - 28).

Згідно витягу з додатку до договору факторингу № 02/08 від 20 серпня 2020 року, на користь позивача ТОВ «Діджи Фінанс» від ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року, укладеним з ОСОБА_1 , сума заборгованості разом 42442,5 грн., з якої: сума заборгованості за тілом - 0 грн., сума заборгованості за відсотками - 20756,41 грн., сума заборгованості за комісією - 0 грн., сума заборгованості за пенею - 0 грн. (а. с. 29).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Так, судом встановлено, що кредитний договір № 1334876 від 24 грудня 2019 року укладений в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора J10669, який був направлений на телефон відповідача, і відповідачем на виконання умов даного договору отримано від ТОВ «Мілоан» кредитні кошти в розмірі 14999 грн.

Разом з тим, судом звернуто увагу на те, що позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що він згідно договору факторингу №02/08 від 20 серпня 2020 року набув право вимоги до відповідача, відповідно до Додатку №1 (Реєстр прав вимоги) до цього договору.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

На підставі вищевикладеного судом першої інстанції правомірно звернуто увагу, що із доданого позивачем витягу з додатку до договору факторингу №02/08 від 20 серпня 2020 року неможливо встановити, що позивач набув право вимоги до відповідача в сумі 42442,50 грн., оскільки в ньому зазначено про наявність заборгованості за відсотками у розмірі 20756,41 грн., сума заборгованості за тілом кредиту - 0 грн., сума заборгованості за комісією - 0 грн., сума заборгованості за пенею - 0 грн.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме відсутність узгодженості в розмірі заборгованості відповідача перед ТОВ «Діджи Фінанс», який зазначено у позові, в розмірі 42442,50 грн., з яких заборгованість та тілом кредиту становить 13278,50 грн., заборгованість за відсотками - 20756,41 грн., заборгованість за комісійними винагородами становить 1499,001 грн., заборгованість за пенею становить 6907,996 грн., із розміром заборгованості, зазначеним у доданому до позові витягу з додатку до договору факторингу, в якому на користь позивача відступлено право вимоги на суму заборгованості 42442,50 грн., яка складається із заборгованості за відсотками у розмірі 20 756,41 грн., сума заборгованості за тілом кредиту - 0 грн., сума заборгованості за комісією - 0 грн., сума заборгованості за пенею - 0 грн., що не може арифметично утворювати разом суми заборгованості 42442,50 грн., стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позову та про відмову в позові з цих підстав.

Апеляційний суд не може погодитися з безпідставними доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи, зважаючи на те, що судом першої інстанції під час судового розгляду задоволено всі клопотання позивача, розглянуто всі подані ним та витребувані докази, яким надано належну правову оцінку, розглянуто справу неупереджено та об`єктивно на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених відповідними доказами, наданими кожною стороною та учасником справи, відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові як у необґрунтованому та недоведеному та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі, і що на підставі вищевказаного договору факторингу, який не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, позивач набув право вимоги за кредитним договором № 1334876 від 24 грудня 2019 року, укладеним між первісним кредитором та відповідачем.

Доводи апеляційної скарги, що технічна описка у витязі з реєстру боржників не змінює суті заборгованості і підтверджується іншими доказами, якими є кредитний договір з додатками до нього, що містить інформацію про порядок нарахування заборгованості за кредитним договором, а також відомість про щоденні нарахування та погашення заборгованості за кредитним договором, що містить інформацію про коректні складові суми заборгованості за кредитним договором і підтверджує її розмір, є нічим не підтвердженими припущеннями позивача щодо наявності або відсутності описки, відповідності чи невідповідності цього витягу інформації, зазначеній у оригіналі реєстру боржників, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відомість про щоденні нарахування та погашення заборгованості за кредитним договором містить іншу інформацію про розмір окремих складових за кредитним договором, ніж у розрахунку заборгованості в позовній заяві, а саме заборгованість по комісії 1499,90 грн., заборгованість по пені 6907,69 грн. (а. с. 19), відтак розрахунок заборгованості, наведений в позовній заяві, у якому зазначено інші суми заборгованості, не можна вважати обґрунтованим.

Наведене дає підстави для висновку про неоднозначність розміру заборгованості відповідача, що міститься у наданих позивачем доказах та позовній заяві.

Апеляційний суд погоджується зі слушними доводами відзиву сторони відповідача на апеляційну скаргу, що позивач в апеляційній скарзі вказує про допущені ним технічні помилки і описки, проте не зазначає, в яких саме документах такі описки містяться, чому вони не були виправлені, чому не було подано відповідних клопотань під час розгляду справи в суді першої інстанції, який зв`язок між цими помилками та описками з правомірністю рішення суду першої інстанції, і що така бездіяльність позивача не може бути підставою для скасування суду першої інстанції.

Апеляційний суд в контексті вищевикладених аргументів звертає увагу, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо розміру заборгованості ОСОБА_1 стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже зазначені позивачем обставини про заборгованість відповідача в розмірі 42442,50 грн., з яких заборгованість та тілом кредиту становить 13278,50 грн., заборгованість за відсотками - 20756,41 грн., заборгованість за комісійними винагородами становить 1499,001 грн., заборгованість за пенею становить 6907,996 грн., належними та допустимими доказами не підтверджені.

Повторне викладення позивачем в апеляційній скарзі обставин, на які він посилався в позовній заяві, не становить підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не був позбавлений можливості доводити перед судом переконливість своїх доводів, надавши до позовної заяви відповідні докази, однак зазначеною процесуальною можливістю не скористався.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) про те, що технічні помилки (описки) у заповіті, а саме відсутність у заповіті дати, часу і місця його складення, посади особи, яка посвідчувала заповіт, не впливають на його дійсність, не свідчать про порушення його форми та порядку посвідчення, - відхиляються апеляційним судом як нерелевантні, оскільки зроблені не у подібних правовідносинах.

Таким чином, оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.