_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/1922/25
Провадження № 2-з/947/191/25
УХВАЛА

03.06.2025 Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

за участю секретаря - Коростій М.В.,

розглянувши заяву представника позивачки - адвоката Латій Олени Вікторівни про забезпечення позову, подану по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради (65022, м. Одеса, вул. Косовська, буд. 2), про відібрання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Одеської міської ради, про відібрання дитини.

14.05.2025 представник позивачки - адвокат Латій О.В. надала до суду заяву про забезпечення позову в якій просить, до вступу в законну силу рішення суду по даній справі, заборонити ОСОБА_2 змінювати місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ; визначити тимчасовий порядок спілкування матері ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати спілкуванню та надати ОСОБА_1 зустрічі по шість годин з 10-00 до 16-00 щосереди за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 і малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , - з можливістю прогулянки матері та дитини у зазначений час без присутності батька та інших осіб. При цьому представник позивачки посилається на те, що 22 липня 2024 року ОСОБА_2 самочинно змінив місце проживання дитини, забравши малолітнього сина ОСОБА_3 з дитячого садку до місця проживання своїх батьків у АДРЕСА_2 , та не повернув його до теперішнього часу. З цього приводу ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, а також до Відділення поліції № 2 (м. Миколаїв) Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області. Проте, звернення не принесли позитивного результату, оскільки органами поліції було рекомендовано вирішувати спір в порядку цивільного судочинства. Згідно листа Служби у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради від 05.08.2024 р. 01.08.2024 р., копія якого міститься в матеріалах цивільної справи, комісійно спеціалістами служби була відвідана адреса: АДРЕСА_2 , за якою мешкає батько дитини - відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проте з`ясувати думку батька та скласти акт житлово-побутових умов не вдалось, так як відповідач поводив себе агресивно та доступ до житла не надав. Спілкуватися зі спеціалістами відмовився. На даний час ОСОБА_2 не має зареєстрованого місця проживання, відомо, що останній проживає в будинку своїх батьків за вказаною вище адресою в м. Миколаєві. Представник позивачки зазначила, що відповідач ОСОБА_2 самоправно, без згоди матері, змінив місце проживання малолітнього сина та не надає можливості спілкуватись матері з дитиною. ОСОБА_3 всього шість років, але його матір ОСОБА_1 вже десять місяців не володіє інформацією про стан здоров`я і розвитку сина, призначення і рекомендації лікарів щодо лікування, щеплень, режиму його харчування, інших потреб дитини, взагалі не бачила дитини. Оскільки, в даному конкретному випадку суттєво порушені права матері на спілкування з малолітньою дитиною, відповідач уникає зустрічей, перешкоджає у спілкуванні дитини з матір`ю, вони вимушені звернутись до суду з даною заявою.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2025 заяву було призначено до розгляду у судовому засіданні, з викликом сторін.

У судовому засіданні позивачка заяву про забезпечення позову підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в заяві, просить її задовольнити.

Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, повідомлялись, представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2,3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Суть висновків ЄСПЛ у справі "Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії" (Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania, заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи "Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії" мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.

Згідно практики ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, п. 76).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 , щодо місця проживання якого між сторонами існує спір.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.01.2022 (цивільна справа №947/31735/21).

У даному випадку, вирішуючи питання про необхідність забезпечення позову, судом встановлено, що з 22 липня 2024 року позивачка ОСОБА_1 , із незалежних від неї причин, не має можливості вільно спілкуватись зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призводить до втрати зв`язку між матір`ю та дитиною.

Суд враховує, що відповідач самовільно забрав дитину та змінив її місце проживання, перешкоджає матері у спілкуванні з малолітнім сином, позбавляючи його материнського піклування та виховання, що призводить до руйнування зв`язків дитини з матір`ю, суперечить сімейним цінностям та найкращим інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 вказано, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №752/1253/22.

Встановивши наявність обставин, які позбавляють позивачку можливості спілкуватися з малолітнім сином, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, з огляду на необхідність поновлення та підтримання контакту матері з дитиною, у тому числі під час розгляду спору по суті, суд приходить до висновку, що зустрічі матері з сином та їх спілкування мали б сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків позивачки ОСОБА_1 з малолітнім сином, що відповідатиме законним інтересам дитини.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів малолітньої дитини та позивачки, а тому вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивачки - адвоката Латій Олени Вікторівни про забезпечення позову, задовольнити.

Вжити заходів забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.

До вступу в законну силу рішення суду по даній справі:

- заборонити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_1 ) змінювати місце перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

- визначити тимчасовий порядок спілкування матері ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН: НОМЕР_2 ) з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_1 ) не перешкоджати спілкуванню та надати ОСОБА_1 зустрічі по шість годин з 10-00 до 16-00 щосереди за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 і малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , - з можливістю прогулянки матері та дитини у зазначений час без присутності батька та інших осіб, за умови згоди дитини та дотримання режиму дня, знаходження в дитячому садочку та харчування дитини з обов`язковим поверненням її до місця проживання.

Копію ухвали направити сторонам для відома та виконання.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Огренич І. В.