КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 367/3968/22 Головуючий у суді першої інстанції - Мерзлий Л.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/805/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 18 травня 2020 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 22 000,00 грн, згідно платіжного доручення №P477849, згідно платіжного доручення №P24A357612199C20940 - 22 000,00 грн та згідно платіжного доручення №P983329 - 24 000,00 грн.

Також 03.06.2020 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 2355,00 грн згідно платіжного доручення №P2C81699.

11.06.2020 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 3500,00 грн, згідно платіжного доручення №P2C47484, згідно платіжного доручення №P24A7885 - 623 грн.

16.06.2020 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 12100,00 грн згідно платіжного доручення №P24A412745673C03674, згідно платіжного доручення № P24A6284 - 3200,00 грн.

03.07.2020 року ОСОБА_1 було перераховано ОСОБА_2 7875,00 грн, згідно платіжного доручення №P24A447054123C29004.

Коментарі до платежів зазначалися як переказ особистих коштів на рахунок у АТ «Універсал Банк», платник ОСОБА_1 .

Факт здіснення платежів підтверджується також банківською випискою АТ «Приватбанк» №GB8FBB7RSACAVHE1 від 19.03.2021 року.

Перераховані позивачем кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою, між позивачем та відповідачем немає ділових стосунків чи інших зобов?язань.

Ha адресу відповідача позивачем направлялися повідомлення вимога від 12.07.2022 року, але до теперішнього часу відповідачем грошові кошти не повернуті.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 97 653,00 грн та судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У апеляційній скарзі вказує, що висновки суду про перерахування коштів як оплату за надані маркетингові послуги є безпідставними, оскільки такі обставини не підтверджуються належними доказами.

Стверджує, що відповідачка набула та зберігає кошти позивача не на виконання договірних зобов`язань та за відсутності передбаченої законом підстави. До того ж, безпідставність набуття та збереження коштів існувала не лише в момент набуття, але і на час розгляду спору.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2024 року залишити без задоволення, а рішення - без змін

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення коштів у розмірі 97 653 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що ОСОБА_1 згідно копій платіжних поручень за період з травня 2020 по липень 2020 було здійснено 9 грошових переказів на загальну суму 97653,00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с. 10-17) та виписною по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 18).

У вказаних платіжних дорученнях реквізити, а саме - прізвище отримувача коштів не зазначено, коментар до платежу - переказ особистих коштів. Крім того, як вбачається з виписки по переказам за період з 01.01.2020-31.12.2020, вказані грошові перекази здійснювались на різні банківські карти.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка не заперечувала отримання нею грошових коштів від позивача.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст.1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення та його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У ч.1 ст.202 ЦК встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

З матеріалів справи вбачається, що одним із засновників ТОВ «Третє небо» є ОСОБА_1 , що стверджується витягом з реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того, 03.06.2020 було створено ТОВ «Соло Україна», співзасновниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що стверджується витягом з реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В своїх поясненнях відповідачка зазначала про те, що перераховані їй кошти були оплатою за надані ОСОБА_2 послуги в сфері маркетингу, на підтвердження вказаного відповідач надавала суду скриншоти листування з позивачем.

Матеріалами справи не доведено відсутність правових підстав для перерахування відповідачу коштів, крім того, як встановлено судом, платежі здійснювались систематично протягом певного періоду часу.

Ці всі обставини в сукупності свідчать про те, що позивач добровільно здійснював перерахування певних грошових сум на користь відповідачки, а отже відсутня ознака протиправності такого перерахування.

Враховуючи викладене колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із доводами апелянта про те, що скріншоти листування сторін у месенджерах самі по собі не є достатнім доказом існування між сторонами договірних відносин та перерахування коштів як оплату за надані маркетингові послуги. Однак, такі доводи не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених вимог.

Так, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Відповідні висновки висвітлені у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Крім того, 17 квітня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі за позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштів висловив правову позицію, згідно якої, якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України (Постанова Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405св23).

У справі, яка переглядається, позивач сплатив відповідачу кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачував кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

При цьому позивач перераховував відповідачці кошти тривалий час, а саме - з 18 травня 2020 року по 03 липня 2020 року, різними сумами, всього було перераховано 9 платежів. У призначеннях платежу позивач зазначав, що призначенням платежу є переказ особистих коштів. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачкою, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Фурманом Вадимом Васильовичем залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома