Справа № 502/24/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Балан М. В.,

за участю секретаря судового засідання Урсул Г. К.,

розглянувши цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтовання позову зазначено, що у жовтні 2024 році в на Інтернет - ресурсі «Facebоok» було розміщено запит за яким особа просила повідомити хорошого юриста в місті, та виклала публікацію наступного змісту: «Подскажите пожалуйста хорошого юриста в ОСОБА_3 ». Під вказаною публікацією, від інших користувачів мережі були коментарі, серед яких деяка особа, яка підписана як « ОСОБА_4 » підписана « ОСОБА_5 спеціаліст своєї справи», між тим в коментарі під вказаним підписом зазначено « ОСОБА_5 спеціаліст своєї справи» та в коментарі до вказаного користувачем « ОСОБА_6 » вказано наступне : « ОСОБА_7 кого хапуга мрась». Позивач є адвокатом, що підтверджується посвідченням адвоката та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю. Вказані висловлювання в його адресу, на його думку, принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки внаслідок вказаних неправдивих та образливих висловлювань, погіршилась його репутація, зменшилась кількість клієнтів, які звертаються за правовою (правничою) допомогою. Позивач вважає та впевнений у тому, що дії відповідача грубо порушують права позивача на повагу до гідності, честі чи ділової репутації, а також є образливими, які розповсюджують негативну та недостовірну інформацію, яку необхідно спростувати. Інформація, щодо якої заявлено позов, не є оціночними судженнями. Відповідач, брав активну участь у дискусії, зокрема коментував, фактично своєю поведінкою, сприяючи поширенню недостовірної інформації про позивача. Коментар відповідача містить інформацію, яка подана нею як негативна, при цьому принижуючу його ділову репутацію. Таким чином, кожний, хто переглянув публікацію, сприймає інформацію як таку, що вказує на безпосереднє підтвердження того, що позивач поганий адвокат «хапуга». Таким чином, поширеною інформацією завдано шкоди особистим правам позивача - честі, гідності та діловій репутації. Крім того, інформація, що поширена відповідачем, не може вважатися критикою взагалі, оскільки критика - розгляд якогось явища, предмета, особи. В той же час як зазначалось вище, інформація представлена не у формі оцінки (критики), а у формі фактичних тверджень. Окрім того, внаслідок вказаного коментаря з врахуванням порушення ділової репутації відповідачем, позивачу було завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 3000 гривень. Оскільки, деякий час до нього почали звертатися менше клієнтів, через побоювання щодо його компетенції з приводу правових питань, що викликало втрату сну та черезвичайну дратівливість. В сім`ї частіше почалися сварки, він втратив сон та був відірваний від реальності, декілька днів міг не їсти та вживав заспокійливе.

В зв`язку з зазначеним позивач просить суд:

-визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду честі, гідності та діловій репутацію адвокату ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 в мережі інтернет на власній веб- сторінці « ОСОБА_6 » в мережі Фейсбук наступного змісту: «Нашла кого хапуга мрась».

-зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 спростувати інформацію поширену в мережі Інтернет на власній веб-сторінці «Валя Голубенко» в мережі Фейсбук під заголовком: ««Подскажите пожалуйста хорошого юриста в Килие», тексту спростування наступного змісту: «Приношу вибачення, ОСОБА_1 за образливе висловлювання, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона не є правдивою та такою, що не відповідає дійсності»;

-стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень;

-судові витрати по справі.

Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 24.02.2025 року, прийнято позов до розгляду та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 05.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

01.05.2025 року від відповідача по справі, надійшли письмові пояснення в яких відповідач зазначив, що жодної статті, чи коментарів відносно адвоката Бурлаченка Д.В., вона не писала, так як не мала з ним жодних стосунків, та до нього, як до адвоката не зверталася. Додану до позовної заяви переписки, коментарі до статті, вона особисто не писала і була дуже здивована про зміст. З весни 2024 року її банківський рахунок був взломаний та вкрадені гроші, так як сума була маленька то поліція заяву не зареєструвала. Їй пояснили у банку та поліції, що при взломі рахунку, злочинці мали доступ до її рахунку, номеру телефону та всіх додатків, які були пов`язані з телефоном та банківською інформацією. Вона не виключає можливості вести переписку у ФБ від її ім`я. Також, знайомі телефонували їй та повідомляли, що через Вайбер вона просила грошову допомогу. Між тим, позивач мав змогу досудове врегулювати спір та отримати від неї пояснення, але він не вжив жодних заходів досудового врегулювання конфлікту. Посилання на сторінку фейсбуку, як доказ по справі, вона вважає недоцільним та не допустимим, так як будь-який фахівець у IT технології може взломати сторінку та викласти будь-яку неправдиву інформацію. Позивач жодним чином не довів доказами, що відповідач мала би причину його скривдити чи писати відносно нього неправдиву інформацію, не надав суду жодних письмових доказів про наявність негативного коментарю відносно нього.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надала заяву про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на письмові пояснення просила суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до скріншоту з соціальної мережі «Facebook» вбачається, що користувачем « ІНФОРМАЦІЯ_2 » було розміщено запит з наступним змістом «Подскажите пожалуйста хорошого юриста в ОСОБА_3 ». Під вказаним постом, від інших користувачів мережі були коментарі, серед яких деяка особа, яка підписана як « ОСОБА_4 » зазначила - « ОСОБА_5 спеціаліст своєї справи», між тим в коментарі під вказаним підписом, користувачем « ОСОБА_6 » вказала наступне : « ОСОБА_7 кого хапуга мрась», /а. с. 10-15/.

Згідно скріншоту з соціальної мережі «Facebook» вбачається власником зазначеного коментаря зазначено особу « ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 )», /а. с. 16/.

Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серії ІІ № 1024506, вбачається,ю що ОСОБА_1 на підставі рішення Ради адвокатів Київської області № 70 від 05.06.2019 року є адвокатом та здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , /а. с. 17/.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) і ч. ч. 2, 3ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканними (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України).

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до ч. 1ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 297 визначено, що фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2 ст. 299 ЦК України).

Згідно положень ч. 1ст. 277 ЦК України та роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки, вони є морально - етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загально прийнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

За змістом статті 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу, фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це вище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Згідно зі статтею 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв`язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином не можливо оцінити правдивість чи правильність цього висновку. Проте, автор робить ці висновки з певних фактів, доводити які цілком можливо.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Відповідно до ч. 6 ст. 76 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлюють, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію"оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Разом з тим, у пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, визначено, що саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У пункті 21 наведеної вище постанови Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_17 Європи про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Слід зазначити, що «Facebook» є соціальною загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь-яку кількість сторінок, під будь-яким (у тому числі, вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.

Оскільки вказана соціальна мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікації особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо, за винятком сторінок, які створені та інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.

Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не оспорено факту того, що сторінка з якої були написано зазначений коментар, належить їй та вона має відповідний доступ до вказаної сторінки. Поширена відповідачем інформація виходить за межі прийнятної для публічної особи критики і не є оціночними судженнями, а є образливими та з конкретними висловлюваннями. Відповідач, поширюючи відповідну інформацію про позивача в справі, мала на меті видати її за таку, що відповідає дійсності та вказує на те, що така інформація не була її оціночним судженням або своїх поглядів, а фактичним твердженням, яке відповідає дійсності. Доказів правдивості поширеної інформації або належності її до категорії оціночних суджень відповідач не надала, а матеріали справи таких не містять.

Таким чином, суд погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки, її зміст негативно характеризує особу позивача, ставить під сумнів дотримання нею загальноприйнятих норм та правил поведінки та моральних якостей.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною і спростовується особою, яка її поширила.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 передбачено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Оспорювана інформація не відповідає дійсності, оскільки не підтверджується наданими суду доказами, є негативною, створює негативне уявлення про позивача та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

Виходячи з встановлених обставин справи та положень законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відносно позивача було поширено відомості, що не відповідають дійсності, викладені неправдиво, мають виражений негативний характер, а також принижують ділову репутацію останнього, тобто порушують немайнові права позивача, а тому підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

Тлумачення частини другої статті 278 ЦК України свідчить, що з метою захисту особистого немайнового права, законодавець допускає застосування різних способів захисту. У разі поширення інформації в мережі Інтернет, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з мережі Інтернет є належним способом захисту. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У зв`якзу з вищезазначеним, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недостовірної інформації та зобов`язання спростувати інформацію.

Щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пункт 3 ч. 2 ст. 23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними, згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Поширюючи недостовірну інформацію про позивача, відповідач принизила його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки внаслідок таких неправомірних дій, після поширення відповідачем недостовірної інформації деякий час до позивача почали звертатися менше клієнтів, через побоювання щодо його компетенції з приводу правових питань, що викликало втрату сну та черезвичайну дратівливість. В сім`ї частіше почалися сварки, він втратив сон та був відірваний від реальності, декілька днів міг не їсти та вживав заспокійливе.

Розповсюдження щодо позивачки недостовірної інформації, яка принижує його особисті немайнові права, такі як честь, гідність та ділову репутацію, призвело до завдання їй моральної шкоди, позаяк виразилося у характері поширеної інформації, є вкрай негативною інформацією про особу, яка її дискредитує, створює негативне уявлення про позивача та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

На підставі вищевикладеного, з врахування всіх обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки моральної шкоди у розмірі 3000 грн., що буде справедливим, відповідатиме завданим моральним стражданням позивача в справі та буде достатнім для їх відшкодування.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням позову повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12-13, 18, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду честі, гідності та діловій репутацію адвокату Бурлаченку Дмитру Володимировичу, інформацію, поширену ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 в мережі інтернет на власній веб- сторінці « ОСОБА_6 » в мережі Фейсбук наступного змісту: «Нашла кого хапуга мрась».

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 спростувати інформацію поширену в мережі Інтернет на власній веб-сторінці «Валя Голубенко» в мережі Фейсбук під заголовком: ««Подскажите пожалуйста хорошого юриста в Килие», тексту спростування наступного змісту: «Приношу вибачення, ОСОБА_1 за образливе висловлювання, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки вона не є правдивою та такою, що не відповідає дійсності».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 моральну шкоду у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 5450, 40 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.06.2025 року.

Суддя Кілійського районного суду М. В. Балан