Справа № 450/4954/23 Провадження № 2/450/206/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

з участю представників ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, про встановлення факту спільного проживання, включення у першу чергу спадкоємців за законом, визнання права власності на частки майна та статутного капіталу в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернулась в суд з позовом, у якому просила усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, яка знаходиться на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення садівництва, шляхом виселення ОСОБА_4 з самочинно збудованого житлового будинку, розташованого на такій; зобов`язати ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, яка знаходиться на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення садівництва, надавши до неї доступ ОСОБА_3 .

Мотивувала позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої увійшла вказана вище земельна ділянка. Повідомила, що ОСОБА_3 була єдиною спадкоємицею після смерті батька та у відповідності до свідоцтва про право на спадщину, виданого 13.06.2019 року державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мельник Г.Я., зареєстрованого в реєстрі за № 3-1834, набула право власності на спадкове майно, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 170432381 від 13.06.2019 року. Зауважила, що за час свого життя ОСОБА_6 самочинно збудував на земельній ділянці житловий будинок, який не було введено в експлуатацію чи іншим чином легалізовано у порядку, передбаченому чинним законодавством України. У вказаному житловому будинку померлий проживав та тимчасово надавав можливість проживати ОСОБА_4 , з якою у нього були романтичні стосунки, та яка не була йому ні законною дружиною, ні перебувала із ним у фактичних шлюбних відносинах, оскільки померлий перебував у зареєстрованому шлюбі із матір`ю позивача. За вказаних обставин, позивач звернулась до ОСОБА_4 із усною вимогою залишити приміщення самочинно збудованого житлового будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, яка знаходиться на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення садівництва, однак відповідачем вказана вимога проігнорована та добровільно залишати приміщення вона відмовилась, перешкоджаючи ОСОБА_3 у користуванні її майном. Враховуючи те, що позивач позбавлена можливості користуватись належним їй на праві власності майном, яке самовільно зайнято ОСОБА_4 , просила заявлені вимоги задовольнити. Крім цього, вказала, що орієнтований розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу становить 20000 грн.

Ухвалою від 12 жовтня 2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі, судовий розгляд вирішено здійснювати без виклику сторін.

09 листопада 2023 року від відповідача ОСОБА_4 надійшли в одному екземплярі відзив на позовну заяву, заява про перехід до загального позовного провадження, заява про залучення служби у справах дітей Пустомитівської ОТГ, як орган опіки та піклування, в якості третьої особи, клопотання про долучення письмових доказів, заява про витребування у Четвертої державної нотаріальної контори належним чином засвідченої копії спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , клопотання про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , заява про призначення будівельно-технічної експертизи та зустрічна позовна заява до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за безпідставно набуте майно, визнання права власності в порядку спадкування, встановлення факту, що має юридичне значення.

Мотивувала відзив на позовну заяву тим, що вона та ОСОБА_6 з 2009 року перебували у відносинах і проживали разом, спочатку на орендованій квартирі, а потім у новозбудованому будинку, розташованому на земельній ділянці з кадастровим номером :04:000:0190. В період перебування у відносинах із ОСОБА_6 , останній перебував у зареєстрованому шлюбі із матір`ю позивача, однак фактично між ними не існувало шлюбних стосунків з огляду на те, що кожен мав своє окреме особисте життя та відносини поза шлюбом. Вказала, що ОСОБА_6 мріяв збудувати житловий будинок та проживати у такому разом із нею. Зазначила, що облаштування і облагородження території навколо будинку нею здійснювалось власним коштом. В 2016 році у ОСОБА_6 виявлено невиліковну хворобу, від якої він ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. При цьому, за вказаний період часу вона йому допомагала з лікуванням, супроводжувала на хіміотерапії та доглядала. Зауважила, що ОСОБА_6 перед свою смертю наголошував на тому, що у спірному будинку повинна проживати вона. Таким чином, житловий будинок, який споруджений на земельній ділянці з кадастровим номером :04:000:0190 з 2016 року є постійним її місцем проживання, у якому вона проживає разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказала, що окрім спірного житлового будинку у неї відсутнє будь-яке житло, як і джерел доходів, з огляду на те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною. За вказаних обставин, її виселення зі спірного будинку разом із малолітньою дитиною, призведе до втрати ними житла та набуття статусу безхатьченків, що не відповідатиме принципу пропорційності. З огляду на вказане, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_3 компенсацію за безпідставно набуте майно у вигляді будівельних та інших матеріалів, затрачених на будівництво житлового будинку, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :04:000:0190; встановити факт постійного її проживання разом із ОСОБА_6 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та включити її в першу чергу спадкоємців за законом; визнати за нею право власності на 1/2 частки спадщини, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Мотивувала зустрічний позов тим, що з 2009 року у неї розпочались відносини із ОСОБА_6 , який на той момент був одружений. Розлучатись із дружиною ОСОБА_6 не бажав, щоб не ділити спільно нажите майно. Після тривалих стосунків вони розпочали проживати на орендованій квартирі. У 2008 році мати ОСОБА_6 подарувала йому земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0190 у СТГ «Здоров`я», на якій вони у 2014 році спільно розпочали будівництво житлового будинку, розробляли проект, здійснювали закупівлю будівельних матеріалів, проводили ремонт і купували меблі, побутову техніку та інші речі, облагороджували прибудинкову територію, заселитись у який змогли лише у 2016 році. У вказаному будинку їх відвідували родичі та знайомі, в тому числі позивач ОСОБА_3 , якій ОСОБА_6 повідомляв, що будинок повинен залишитись ОСОБА_4 . В 2016 році у ОСОБА_6 виявлено невиліковну хворобу, від якої він ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. При цьому, за вказаний період часу вона йому допомагала з лікуванням, супроводжувала на хіміотерапії, в тому числі за межами території України, та доглядала. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Крім цього зазначила, що орієнтований розрахунок судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої інстанції, становить 40000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. До зустрічного позову долучила заяву про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою від 14 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про звільнення її від сплати судового збору, зустрічну позовну заяву залишено без руху, позивачу за зустрічним позовом надано десятиденний строк для усунення недоліків, описаних у такій.

24 листопада 2023 року представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заяву, якою усунуто недоліки зустрічної позовної заяви.

Ухвалою від 24 листопада 2023 року, з врахуванням ухвали від 24 листопада 2023 року про виправлення описки, прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення компенсації за безпідставно набуте майно, встановлення факту та включення у першу чергу спадкоємців, визнання права власності на частку спадщини, розгляд цивільної справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

24 листопада 2023 року позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила змінити резолютивну частину позовної заяви, виклавши її в редакції про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, розташованої на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Мотивувала заяву тим, що ОСОБА_4 жоних прав та обов`язків на майно не має, а таке є виключно спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Таким чином, існують законні підстави вважати, що відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом проживає і користується чужим майном, яке належить витребувати з її незаконного володіння у відповідності до ст. 400 ЦК України.

24 листопада 2023 року представником позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_15 подано заяву про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21

29 листопада 2023 року представником позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_15 подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якому просив первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказав, що факт перебування ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі із матір`ю ОСОБА_3 . ОСОБА_5 , до моменту його смерті, унеможливлює встановлення факту перебування померлого із ОСОБА_4 у фактичних шлюбних стосунках. Крім цього, ОСОБА_4 до 2014-2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі зі своїм колишнім чоловіком, від якого у них народилась дитина. Таким чином, у ОСОБА_4 не виникло і не могло виникнути жодних майнових та спадкових прав на земельну ділянку і розташованого на такій самочинно збудованого об`єкта нерухомого майна. Зауважив, що усі витрати на лікування ОСОБА_6 покривала сім`я ОСОБА_22 , а організацією його похорону займалась дружина ОСОБА_5 , яка несла усі майнові витрати. Вказав, що зі слів відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, будівництво житлового будинку нею розпочато спільно із ОСОБА_6 у 2014 році за спільні кошти. Водночас, з технічного паспорта на вказаний вище житловий будинок вбачається, що його будівництво завершено у 2014 році. В свою чергу ОСОБА_4 не надано жодного доказу на підтвердження понесення нею витрат на будівництво об`єкта нерухомого майна.

13 грудня 2023 року позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано відзив на зустрічну позовну заяву, у якій просила первіснні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, відмовивши у задоволенні зустрічних позовних вимог. Вказала, що ОСОБА_6 з 1986 року до моменту смерті у 2018 році перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 та був зареєстрований і проживав разом із законною дружиною за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_4 не має жодного права на спадкування майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . Зазначила, що ОСОБА_6 не укладав будь-яких договорів із ОСОБА_4 щодо створення будинку, а долучені відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом чеки, не можуть бути належними і допустимими доказами на підтвердження понесення нею витрат на будівництво, оскільки з таких неможливо встановити особу платника, як і їх відношення до предмета позову.

23 січня 2024 року позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано заперечення на заяву про призначення експертизи.

29 січня 2024 року представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Ухвалою від 05 лютого 2024 року клопотання відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 задоволено частково. Залучено Службу у справах дітей Пустомитівської міської ради, як орган опіки та піклування, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Витребувано з Четвертої державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи, відкритої після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 .

16 лютого 2024 року від Четвертої державної нотаріальної контори надійшли витребувані судом докази.

Ухвалою від 18 березня 2024 року відкладено розгляд справи на 12 год. 00 хв. 03.06.2024 року у зв`язку із неявкою сторін.

Ухвалою від 03 червня 2024 року відкладено розгляд справи на 12 год. 30 хв. 17.06.2024 року у зв`язку із неявкою сторін.

Протокольною ухвалою від 17 червня 2024 року задоволено клопотання про виклик та допит свідків.

11 липня 2024 року представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 подано відзив на заяву про уточнення позовних вимог, у якій вказала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 можна було вважати сім`єю з огляду на те, що вони спільно проживали впродовж тривалого часу, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. При цьому, відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не порушували моральних засад суспільства через те, що ОСОБА_6 та його офіційна дружина ОСОБА_5 були подружжям лише формально. Тобто, сім`ї між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України на момент виникнення відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не існувало.

11 липня 2024 року представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заяву про зміну предмета позову за зустрічним позовом, у якій вказала співвідповідачем ОСОБА_5 . Просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 на момент смерті останнього та включити її в першу чергу спадкоємців за законом, визнати за нею право власності на частки майна і статутного капіталу, які належали померлому, в порядку спадкування, а також право особистої власності на будівельні матеріали, придбані нею для здійснення будівництва будинку на земельній ділянці № НОМЕР_1 в СГТ «Здоров`я» кадастровий номер :04:000:0190.

13 серпня 2024 року позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано письмові пояснення на заяву про зміну предмета позову за зустрічним позовом, у яких просила відмовити у прийнятті заяви про зміну предмета позову зустрічної позовної заяви, відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, задовольнивши первісні позовні вимоги в повному обсязі. Вказала, що ОСОБА_4 не була законною дружиною ОСОБА_6 , внаслідок чого на неї не поширюється режим спільної сумісної власності майна та відповідно остання не може бути спадкоємцем першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 . Крім цього, при зверненні із позовними вимогами про визначення права власності частки в статутному капіталі, ОСОБА_4 порушено принцип юрисдикційності, оскільки вказані вимоги слід розглядати в порядку господарського судочинства.

14 серпня 2024 року представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Протокольною ухвалою від 14 серпня 2024 року прийнято заяву про зміну предмета позову за зустрічною позовною заявою, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

23 вересня 2024 року о 13 год. 00 хв. судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному. Розгляд справи відкладено на 12 год. 00 хв. 09 грудня 2024 року.

18 грудня 2024 року відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_5 подано клопотання, у якому просила первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, відмовивши у задоволенні зустрічних позовних вимог та проводити розгляд справи у її відсутності.

В судовому засіданні 10 березня 2025 року допитано в якості свідка ОСОБА_20 , який пояснив, що є чоловіком позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 . Вказав, що познайомився із батьком своєї дружини ОСОБА_6 у 2018 році. Померлий проживав разом зі своєю сім`єю, однак часто відвідував дачну ділянку. Повідомлення про смерть ОСОБА_6 надійшло в телефонному режимі від ОСОБА_4 . Під час поховальної церемонії він разом із сусідом виносив тіло покійного. Усі витрати, пов`язані з похованням, були понесені сім`єю ОСОБА_22 , зокрема дружиною померлого ОСОБА_5 . Причиною смерті ОСОБА_6 було онкологічне захворювання - рак легень. У 2018 році він разом із дружиною ОСОБА_3 перебували у Львові близько двох разів, оскільки постійно проживають у місті Києві. Вказав, що смерть ОСОБА_6 настала орієнтовно у 2019 році. Зазначив, що з відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом він познайомився в кафе, де її представив йому ОСОБА_6 . Ким саме ОСОБА_4 доводилась померлому йому невідомо. Після отриманого телефонного дзвінка від ОСОБА_4 він разом із дружиною вирушив на дачу, де на той момент перебувала зазначена особа. За його словами, ОСОБА_4 є медичною сестрою та здійснювала догляд як за матір`ю ОСОБА_6 , так і за ним самим.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що є батьком відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 . Зазначив, що після розірвання шлюбу зі своїм попереднім чоловіком його донька проживала разом із ОСОБА_6 . Вказав, що ОСОБА_4 приїхала до нього разом із ОСОБА_6 , якого представила в якості свого чоловіка вже після офіційного розірвання шлюбу з колишнім чоловіком. Повідомив, що разом із дружиною неодноразово відвідував доньку та ОСОБА_6 у квартирі, розташованій у АДРЕСА_2 , де кілька разів залишався на ніч. У зазначеній квартирі також проживав його онук. Охарактеризував свої відносини із ОСОБА_6 як добрі. Познайомився з ним орієнтовно у 2013-2014 роках. Разом з покійним неодноразово виїжджав на дачу в с. Липники, де надавав йому допомогу по догляду за територією. Повідомив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали в одній кімнаті. Зазначив, що донька та покійний разом їздили на відпочинок, однак йому невідомо, як саме вони вели спільне господарство. Водночас підкреслив, що між ними були любовні стосунки та вони проживали як одна сім`я. Вказав, що допомагав у будівництві будинку, у якому згодом проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , а також його онук. Зокрема, він привозив будівельні матеріали, доглядав подвір`я, здійснював роботи з облаштування даху, ремонту насосів тощо. За його словами, частина будівельних матеріалів, зокрема бляхи на дах, рейки та інші запчастини, було придбано за його власні кошти. Близько у 2015-2016 роках ОСОБА_4 та ОСОБА_6 переїхали до новозбудованого будинку. За кілька тижнів до смерті ОСОБА_6 він його бачив, однак померлий перебував у лежачому стані, догляд за яким здійснювала ОСОБА_4 . Також повідомив, що вперше побачив офіційну дружину померлого лише під час похоронної церемонії. Про факт перебування ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою йому стало відомо орієнтовно у 2015-2016 роках.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що з 2017 року постійно проживає по сусідству у с. Липники, Львівського району Львівської області. До цього часу вона приїжджала на дачу лише на вихідні. Зазначила, що ОСОБА_6 знала вже тривалий час, тоді як із ОСОБА_4 познайомилася значно пізніше. Спілкування з ними відбувалося епізодично. Повідомила, що сусіди активно займалися добудовою житлового будинку, кілька разів вони відвідували одне одного в гостях. Вказала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були у неї в гостях після їхньої поїздки до Індії. За її спостереженнями, вони жили як любляча пара, і вона вважала, що ОСОБА_4 є дружиною покійного. Обоє постійно проживали в будинку разом із сином, якого вона сприймала як їхню спільну дитину. Зазначила, що також була присутня на похороні ОСОБА_6 . За її словами, про наявність у покійного іншої сім`ї вона дізналася під час поховання або незадовго до його смерті.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомив, що орієнтовно з 2007 року знайомий із ОСОБА_4 , оскільки вона працювала медичною сестрою в його клініці. Із ОСОБА_6 він познайомився приблизно у 2008-2009 роках, коли той користувався послугами клініки. Зазначив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 разом перебували у нього в гостях, а згодом він разом із дружиною навідувались до них у квартиру в АДРЕСА_2 , де вони проживали разом із сином ОСОБА_4 від попереднього шлюбу. Також повідомив, що відвідував ОСОБА_6 у будинку в с. Липники, коли той хворів, а також надавав йому медичну допомогу як у клініці, так і за місцем проживання. За його словами, ОСОБА_4 постійно доглядала за хворим. Зазначив, що йому було відомо про наявність у ОСОБА_6 офіційної дружини та дітей, однак із ними він особисто не знайомий, а цю інформацію йому повідомила ОСОБА_4 . Додатково вказав, що бачив ОСОБА_6 за тиждень до його смерті.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що знайома із ОСОБА_4 з 2007-2008 року, оскільки остання працювала медичною сестрою у клініці її чоловіка. Зазначила, що ОСОБА_4 перебувала у стосунках з ОСОБА_6 та проживала разом із ним і своїм сином у квартирі. При цьому повідомила, що їхні візити один до одного були нечастими. Також вказала, що про хворобу ОСОБА_6 їй стало відомо від чоловіка ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що з 2014 року працює на посаді бухгалтера дачного кооперативу у с. Липники. Вказав, що знайомий із ОСОБА_4 приблизно 5 років, а з якого часу вона проживає у спірному будинку йому невідомо. У дачному кооперативі ОСОБА_4 проживала із чоловіком ОСОБА_6 та своїм сином.

Протокольною ухвалою від 10 березня 2025 року прийнято відмову сторін від допиту в якості свідків інших осіб.

26 березня 2025 року представником відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заяву про уточнення питань експертизи.

Ухвалою від 26 березня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 , з думкою якого погодилась ОСОБА_3 , позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним письмово та просили такі задовольнити, відмовивши у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , з думкою якої погодилась ОСОБА_4 , зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним письмово та просили такі задовольнити, відмовивши у задоволенні первісних позовних вимог. Вказала, що позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 обрано невірний спосіб захисту, оскільки витребування майна з чужого незаконного володіння не призведе до вирішення спору по суті, з огляду на те, що право власності на таке зареєстровано за ОСОБА_3 .

Інші учасники розгляду справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, не повідомили суд про причини своєї неявки, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

В силу вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 03 квітня 1993 року встановлено, що батьками ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Із свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 16.02.2019 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територального управління юстиції у місті Києві, вбачається, що ОСОБА_23 16 лютого 2019 року уклала шлюб із ОСОБА_20 , внаслідок чого змінила прізвище на « ОСОБА_24 ».

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 07 грудня 2018 року Личаківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННН № 001750, виданого 13.06.2019 року державним нотаріусом Четвертої Львівської нотаріальної контори Мельник Г.Я., вбачається, що таке видано ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, яка знаходиться на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення садівництва.

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 170432381 від 13.06.2019 року встановлено, що 13.06.2019 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, яка знаходиться на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення садівництва.

Як вбачається з відповіді начальника ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області І. Малиш № 3081/40/01/06-23 від 01.09.2023 року, працівниками ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області розглянуто звернення ОСОБА_3 щодо конфлікту із жінкою, яка орендує будинок в дачному кооперативі та відмовляється його покидати, однак ознак кримінального правопорушення не встановлено, у зв`язку із чим відповідної інформації не внесено в ЄРДР. Роз`яснено право на звернення з позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

З довідки СГК «Здоров`я» № 001010 від 03.08.2023 року вбачається, що ОСОБА_4 разом із дитиною ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно, з 2016 року та по дату видачі довідки проживають у будинку, розташованому на земельній ділянці № НОМЕР_1 , кадастровий номер :04:000:0190, та проживала разом із ОСОБА_6 за вказаною вище адресою з 2016 року і до моменту його смерті.

Із довідки Поршнянського старостинського округу Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 386 від листопада 2020 року вбачається, що ОСОБА_4 проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_2 .

З долучених до матеріалів цивільної справи медичних документів підтверджується факт онкологічного захворювання ОСОБА_6 , а самераку легень, лікування якого проводилось як на території України, так і за її межами.

Як вбачається з долучених фотографій, ОСОБА_4 проводила спільно час із ОСОБА_6 .

Із свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 06 червня 1987 року Палацом урочистих подій міста Львова, ОСОБА_6 06.06.1987 року уклав шлюб із ОСОБА_25 , внаслідок чого остання змінила своє прізвище на « ОСОБА_22 ».

З договору-замовлення № 284484 від 07.12.2018 року, фіскального чеку та свідоцтва про поховання № 3957 від 07.12.2018 року підтверджується факт організації та проведення поховання ОСОБА_6 сім`єю ОСОБА_22 , зокрема його дружиною ОСОБА_5 .

Як вбачається із довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 21 листопада 2023 року, ОСОБА_6 з 23.03.1999 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав та був зареєстрований разом зі своєю сім`єю, а саме дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_26 , за адресою АДРЕСА_1 .

Із долучених до матеріалів цивільної справи роздруківок фотографій вбачається, що ОСОБА_6 проводив спільно час зі своєю дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 .

З долучених до матеріалів цивільної справи рахунків на оплату, видаткових накладних, виписок по рахунку вбачається, що приватним малим підприємством «Корн», директором якого був ОСОБА_5 , здійснювалось замовлення будівельних матеріалів для будівництва будинку.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, розташовану на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В силу вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зі змісту ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Як встановлено з матеріалів цивільної справи та не заперечується сторонами, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відсутні будь-які укладені договори стосовно самовільно збудованого будинку, розташованого на земельній ділянці площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, яка знаходиться на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, цільове призначення якої для ведення садівництва.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно з ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У відповідності до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 дійшов висновку, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

У постанові Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі 359/3373/16-ц міститься висновок, що якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване за певною особою, яка є володільцем, а позивач вважає, що таке право має бути зареєстроване за ним, то він має звернутися з позовом про витребування нерухомого майна з володіння відповідача на користь позивача. Передача володіння здійснюється шляхом внесення до реєстру запису про право власності позивача. Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Водночас, як встановлено судом, ОСОБА_4 не є власником земельної ділянки площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, розташованої на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, та відповідне право власності за нею не зареєстровано.

Верховним Судом у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц зроблено висновок, у якому відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Подібні за своїм змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено: «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц також зазначила, що використання у першому реченні слів «(тимчасовим володільцем)» може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово «права» у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступила від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

За вказаних обставин, витребуванняз незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0560 га, кадастровий номер :04:000:0190, розташованої на території колишньої Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, не є належним способом захисту прав та інтересів ОСОБА_3 , оскільки реєстраційного підтвердження володінняОСОБА_4 вказаним майном, суду не надано.

Таким чином, належним способом захисту прав та інтересів ОСОБА_3 є звернення в суд з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні майном, які нею спершу заявлялись, однак у подальшому позивач відмовилась від первинної позиції, подавши заяву про уточнення позовних вимог.

У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 та постанові від 15 березня 2023 року по справі №725/1824/20, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 міститься висновок, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Зі змісту ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Що стосується зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення із спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, за змістом наведених вище норм законодавства слідує, що хоча проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не породжує виникнення в них прав та обов`язків подружжя, однак якщо такі жінка та чоловік не перебувають в будь-якому іншому шлюбі в період такого спільного проживання, то на майно, набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, поширюється режим спільної сумісної власності, який регулюється тими же нормами, що і режим спільної сумісної власності майна подружжя. Відтак, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, може бути визначено та поділено між ними за тими ж правилами та на тих же підставах, що й спільне сумісне майно подружжя, зокрема із застосуванням презумпції спільності майна подружжя. Однак, для можливості такого поділу попередньо підлягає встановленню судом внаслідок доведення належним чином позивачем саме факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу між собою в певний період часу, протягом якого і було придбане спірне майно, поділ якого просить здійснити в судовому порядку позивач.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 129/2115/15-ц зазначив, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказаних обставин судом не встановлено, а долучені фотографії та покази свідків не можуть бути єдиними підставами для встановлення вказаного факту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2024 року у справі № 750/728/21 міститься висновок, що реєстрація місця проживання позивача та його колишньої дружини за однією адресою, за відсутності інших доказів у їх сукупності про їх спільний побут, не може бути доказом факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини. Колегія суддів погодилась з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме спільний відпочинок, спільні світлини зі свят та відпочинку, самі по собі, без доведення належними доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між позивачем та його колишньою дружиною склались та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16 міститься висновок, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки, як достатніх, слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Вказане відображено у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі № 466/3769/16-ц.

Відповідно до ст. 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18) дійшов висновку, що позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача з відповідачем у період із січня 2009 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній її шлюб був розірваний лише у квітні 2010 року.

З огляду на вказане, встановлення факту постійного спільного проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 на момент смерті останнього, суперечитиме вимогам ст. 25 СК України, оскільки попередній його шлюб із ОСОБА_5 не було розірвано у встановленому законом порядку станом на момент смерті ОСОБА_6 , а тому у задоволенні зазначеної позовної вимоги слід відмовити.

Зважаючи на те, що позовна вимога про встановлення факту постійного спільного проживання ОСОБА_4 разом із ОСОБА_6 на момент смерті останнього задоволенню не підлягає, позовні вимоги про включення ОСОБА_4 в першу чергу спадкоємців за законом, визнання за нею права власності на частки майна і статутного капіталу, які належали померлому, в порядку спадкування, задоволенню не підлягатимуть, як похідні.

Що стосується позовної вимоги про визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на будівельні матеріали, придбані нею для здійснення будівництва будинку на земельній ділянці № НОМЕР_1 в СГТ «Здоров`я» кадастровий номер :04:000:0190, слід вказати, що належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано.

Належними доказами на підтвердження понесення витрат на будівництво будинку можуть бути, зокрема, копії договорів на будівництво, квитанції про оплату робіт, рахунки на матеріали, та інші фінансові документи, що підтверджують оплату будівництва.

Водночас, долучені до матеріалів цивільної справи документи не підтверджують факт понесення ОСОБА_4 витрат на будівництво, оскільки у таких відсутні відомості щодо покупця, а також інформації про використання вказаних матеріалів для будівництва будинку на земельній ділянці № НОМЕР_1 в СГТ «Здоров`я» кадастровий номер :04:000:0190.

При цьому, суд критично оцінює покликання ОСОБА_4 на нібито здійснення нею витрат на будівництво житлового будинку, розташованого на земельній ділянці № НОМЕР_1 в СГТ «Здоров`я», кадастровий номер :04:000:0190, з огляду на те, що частина письмових доказів, поданих відповідачем за первісним позовом і позивачем за зустрічним позовом, датуються 2017 роком. Водночас, згідно з інвентаризаційною справою № 3675 від 24.10.2018 року, встановлено, що садовий будинок № НОМЕР_1 у СТ «Здоров`я», розташований на території Поршнянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, було збудовано ОСОБА_6 ще у 2014 році.

Таким чином, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 у 2017 році не могла нести витрати на будівельні матеріали, придбані нею для здійснення будівництва будинку на земельній ділянці № НОМЕР_1 в СГТ «Здоров`я» кадастровий номер :04:000:0190, оскільки такий побудовано у 2014 році.

Слід також вказати, що долучені квитанції до прибуткового касового ордера не свідчать про оплату ОСОБА_4 будівельних матеріалів, а стосуються лише членських внесків у СГТ «Здоров`я» та оплати вартості комунальних послуг за користування будинком, у якому остання проживала.

Окрім наведеного, не заслуговують на увагу покликання сторони відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом щодо відсутності у ОСОБА_4 та її малолітнього сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будь-якого житла, окрім самочинно збудованого житлового будинку, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :04:000:0190.

З цього приводу слід вказати, що згідно з відповідей із Єдиного державного демографічного реєстру № 1453808 від 05.06.2025 року, № 1453820 від 05.06.2025 року, ОСОБА_4 та її малолітній син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 . За вказаною адресою відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом особисто отримувала поштову кореспонденцію протягом усього періоду розгляду справи. Ідентична адреса неодноразово зазначалась у процесуальних документах, поданих представником ОСОБА_2 та самою ОСОБА_4 , як місце її проживання.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач за зустрічним позовом та відповідач за первісним позовом мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 89, 137, 141, 247, 259, 263-265, 268, ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 321, 386-388, 391, 398, 400, 1264, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 78, 91, 152 ЗК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Пустомитівської міської ради, як органу опіки та піклування, про встановлення факту спільного проживання, включення у першу чергу спадкоємців за законом, визнання права власності на частки майна та статутного капіталу в порядку спадкування, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05 червня 2025 року.

Суддя Мусієвський В.Є.