Справа № 338/1149/24
Провадження № 22-ц/4808/793/25
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Василишин Л.В.,

учасники справи

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент»

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України) справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2

на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Шишка О.А.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Процент» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 131-128-1 від 24.09.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24.09.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та відповідачем за допомогою веб-сайту https://proсent.com.ua укладено кредитний договір № 131-128-1 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача, відповідно до умов якого кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 4900 грн строком на 365 днів (до 23.09.2024 року) шляхом зарахування на вказану ним платіжну карту, емітовану в АТ «А-Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1277,5% річних).

Кредитні кошти було відправлено відповідачу 24.09.2023 року на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «А-Банк», що підтверджується довідкою про проведення переказу за кредитним договором №131-128 від 24.09.2023 року на умовах фінансового кредиту.

Товариство свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначений умовами кредитного договору.

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість за процентами в розмірі 38891,34 грн за період з 21.11.2023 року по 10.07.2024 року, що нараховані відповідно до п.1.2 Кредитного договору за ставкою 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1277,5% річних).

Просило стягнути з відповідача 38891,34 грн заборгованості за процентами за кредитним договором та понесені судові витрати 2422,40 грн зі сплати судового збору та 10000 грн на правову допомогу.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Процент» 38891,34 грн заборгованість за процентами за період з 21.11.2023 року по 10.07.2024 року за кредитним договором № 131-128-1 від 24.09.2023 року, 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу, 2422,40 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Качмар А.І., звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02.04.2025 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Процент» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2906,88 грн та понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу у розмірі 32500,00 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не надано оригіналу кредитного договору.

Всупереч п.7.2.1 договору, позивачем не наданого доказів ознайомлення відповідача з паспортом споживчого кредиту, Правилами, а також інформацією, надання якої передбачено ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.9, 25 «Про споживче кредитування», тому в розумінні ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» цей договір не є укладений.

Зазначає, що 02 жовтня 2024 року ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області витребувано у ТОВ «Фінансова компанія «Процент» оригінал кредитного договору №131-128-1 від 24.09.2023 року із підтвердженням підписання його відповідачем. Однак, вказана ухвала суду позивачем не виконана, оригінал кредитного договору №131-128-1 від 24.09.2023 року із підтвердженням підписання його відповідачем в справі відсутній.

Посилається на те, що згідно відповіді ТОВ «А-Банк», наданої на виконання ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 жовтня 2024 року про витребування доказів за період з 24.09.2023 року по 29.09.2023 відсутній будь-який платіж, що б підтверджував отримання скаржником будь-якого кредиту.

Скаржник посилається на те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що укладення договору підтверджується витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи proсent.com.ua, який містить хронологію дій відповідача щодо укладення кредитного договору № 131-128-1 від 24.09.2023 року, однак зазначений витяг сформований невідомо яким способом і невідомо з якої системи, а також надані АТ «А-Банк» дані спростовують доводи позивача, сформовані позивачем у цьому витязі.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутній відкритий ключ відповідача, що унеможливлює перевірку договору № 131-128-1 від 24.09.2023 року на наявність підпису відповідача на цього договорі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 38891, 34 грн і є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що 24.09.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 131-128-1 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача. За умовами кредитного договору кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 4900 грн шляхом зарахування на вказану ним платіжну карту № НОМЕР_2 , емітовану в АТ «А-Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1277,5% річних).

Договір про надання кредиту № 131-128-1 підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом - одноразовим ідентифікатором, що стверджується п.8 договору.

Укладення договору підтверджується витягом з інформаційно-телекомунікаційної системи proсent.com.ua, який містить хронологію дій відповідача щодо укладення кредитного договору № 131-128-1 від 24.09.2023 року.

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за процентами в розмірі 38891,34 грн за період з 21.11.2023 року по 10.07.2024 року. Встановивши, вказані обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення процентів.

Суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу розмірі 5000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24.09.2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 131-128-1 в електронній формі шляхом підписання електронним підписом відповідача.

Кредитний договір укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет веб-сайту https://proсent.com.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до умов кредитного договору № 131-128-1 від 24.09.2023 року кредитодавець надав відповідачу кредит у розмірі 4900 грн шляхом зарахування на вказану ним платіжну карту № НОМЕР_2 , емітовану в АТ «А-Банк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1277,5% річних).

Згідно п.1.3 договору строк кредитування становить 365 днів, зі сплатою кредиту в кінці строку користування згідно додатку №1 до цього договору. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 29 днів. Детальні терміни (дати) повернення кредиту та сплати процентів визначені в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графіку платежів та реальної річної процентної ставки, що є додатком №1 до цього договору.

Відповідно до п.1.2 договору процентна ставка за користування кредитом становить 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (1277,5% річних).

Згідно пункту 4 договору сума кредиту та проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок товариства, зазначений у пункті 8 цього договору у строки відповідно до графіку визначеному у додатку №1.

Відповідно до п.4.2 договору нарахування процентів за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у пункту 1.1. цього договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок товариства, зазначений у пункті 8 цього договору) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується довідкою про перерахування суми кредиту, яке здійснювалося за допомогою системи Fondy на картковий рахунок, вказаний відповідачем в анкеті-заяві та випискою про рух коштів по картці.

Позивачем надано паспорт споживчого кредиту, у якому сторонами погоджено умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інші істотні умови. Паспорт споживчого кредиту підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором 976643.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором по нарахованим та не сплаченим відсоткам станом на 10.07.2024 року становить 38891, 34 грн за період з 21.11.2023 року по 10.07.2024 року.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).

За змістом ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі №2-6315/11 (провадження №61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.

Виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.

Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.

Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.

Частинами 2, 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У силу ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII (далі - Закон №675-VIII)

Згідно з пунктами 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону №675-VIII, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону №675-VIII, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону №675-VIII).

Згідно із ч.6 ст.11 Закону №675-VIII, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону №675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону №675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною 5 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних», не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кредитний договір від 24.09. 2023 року №131-128-1 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором 877740, 24.09.2023 року о 18 год 33 хв 22 сек.

Електронний підпис з одноразовим ідентифікатором надіслано на номер відповідача 21, що зазначений у кредитному договорі .

Кредитний договір був підписаний електронним підписом позивача 24.09.2023 року о 18 год 33 хв. 24 сек, про що свідчить протокол створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису кредитного договору (а.с.153,том.1).

У договорі зазначені всі дані про особу ОСОБА_1 ,які необхідні для його ідентифікації: реєстраційний номер облікової картки платника податків, паспортні дані, офіційно зареєстроване місце проживання, електронна пошта, номер мобільного телефону.

Відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитодавця подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, підтвердив умови таких, після чого позикодавець надіслав йому за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону (міститься в реквізитах договору) одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору.

Окрім цього, як вбачається з наявного в матеріалах справи відзиву ОСОБА_1 на позовну заяву, саме такий номер мобільного телефону зазначено відповідачем (а.с.105, том.1).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону №675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.

Отже, підписання договору відповідачем електронним підписом, яке було узгоджене сторонами, відповідає вимогам діючого законодавства України, будучи аналогом власноручного підпису. В цій частині доводи апеляційної скарги є такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд визнав встановленим факт укладення договору № 131-128-1 від 24.09.2023 року всупереч відсутності доказів такого укладення, є безпідставними, оскільки відповідач не надав жодних доказів на спростування вищенаведених обставин, на які посилається банк як на підставу своїх вимог про укладення договору та стягнення заборгованості, надавши на підтвердження цих обставин належні, допустимі та достовірні докази.

Згідно п.1.6 кредитного договору товариство здійснює переказ суми кредиту на електронний платіжний засіб НОМЕР_1 , що належить позичальнику.

Ухвалою Богодчанського районного суду від 26.11.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. Витребувано в АТ «А-Банк» інформацію чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_1 ; виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів; інформацію про номер телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою.

АТ «А-Банк» на виконання ухвали суду надано відповідь, згідно якоїкартка № НОМЕР_1 , емітована на ім`я ОСОБА_1 , додано виписку по рахунку за період з 24.09.2023 року по 29.09.2023 року, зазначено номер телефону, на який відправляється інформація на підтвердження операцій 21.

З виписки по рахунку встановлено, що 24.09.2023 року на електронний платіжний засіб НОМЕР_1 ОСОБА_1 , зазначений у договорі, надійшли кошти в розмірі 4900 грн, призначення платежу «Отримання переказу коштів на картку АТ «А-Банк». З урахуванням зазначеного, доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував кредит спростовується вказаною випискою по рахунку та довідкою позивача про перерахування суми 4900, 00 грн за договором 131-128-1 від 24.09.2023 року.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №131-128-1 від 24.09.2023 станом на 10.07.2024 року, згідно якого сума заборгованості за процентами ОСОБА_1 за користування кредитом за період з 21.11.2023 року по 10.07.2024 року становить 38891,34 грн. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення процентів. Наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором у тому числі розрахунок заборгованості по процентам відповідачем не спростований, тому висновок суду про стягнення вказаної заборгованості по процентам є правильний та відповідає встановленим по справі обставинам.

На виконання ухвали суду позивачем надано примірник оригіналу кредитного договору №131-128-1 від 24.09.2023 року із підтвердженням підписання електронним підписом відповідачем з одноразовим ідентифікатором 877740, якому судом надано належну оцінку. Тому доводи апеляційної скарги про те, що ухвала Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02.10.2024 року позивачем не виконана, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Згідно п. 7.2, 7.2.1. підписуючи цей договір, позичальник засвідчує, що до укладення договору уважно ознайомився з текстом паспорту споживчого кредиту, договору та правилами, а також отримав від товариства інформації, надання якої передбачено чинним законодавством України, зокрема ч.2 ст 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування» на веб - сайті товариства, що забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.

Тобто, відповідач у договорі засвідчив, що його було ознайомленоз паспортом споживчого кредиту, Правилами, а також інформацією, яка передбачена ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.9, 25 «Про споживче кредитування», тому доводи апеляційної скарги про те, що, всупереч п.7.2.1 договору позивачем не наданого доказів ознайомлення відповідача з паспортом споживчого кредиту, Правилами, а також інформацією, яка передбачена ч.2 ст.12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.9, 25 «Про споживче кредитування» не заслуговують на увагу.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачем 24.09.2023 року, міститься зауваження про те, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо та містить інформацію, яка є актуальною до 25.09.2023 року. З урахуванням зазначеного та з урахуванням правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, вказаний паспорт споживчого кредитування не є належним доказом на підтвердження обставин погодження сторонами умов кредитування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2025 року, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Зі змісту статей 10,11,12,13ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат,суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи,її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19.

Позивач у суді першої інстанції просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 гривень.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником позивача надано: договір №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03.06.2024 року; акт приймання-передачі наданих послуг №2 від 24.07.2024 року;витяг з реєстру №1 до акту приймання-передачі наданих послуг №2 від 24.07.2024 року, якому сторонами визначено вартість послуг з надання правової допомоги, а саме: підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №131-128-1 від 24.09.2023 року та клопотання про витребування доказів - 9000 грн; складання адвокатського запиту щодо боржника з ОСОБА_1 1000 грн,платіжну інструкцію кредитового переказу коштів.

Відповідач під час розгляду справи у суді першої інстанції заперечував суму витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що розмір витрат на правничу допомогу 5000 грн відповідає принципам співмірності та розумності, критерію реальності адвокатських витрат, складності та виконаної адвокатом роботи.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то витрати по сплаті судового збору покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 10 червня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

Л.В.Василишин