Справа №522/4596/25-Е
Провадження №2/522/4399/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Смокової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про компенсацію матеріальної шкоди, яка завдана внаслідок кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про компенсацію матеріальної шкоди, яка завдана внаслідок кримінального правопорушення.

В обґрунтування позову зазначено, що 31.12.24 позивач отримав лист Київського районного суду м.Одеси № 49887, до якого були додані копії вироку суду від 25.04.18 по справі №520/5045/16-к провадження № 1-кп/520/545/18, який набрав законної сили 13.08.24 та яким ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.368 КК України, протоколу огляду та помітки грошових коштів від 03.07.15 та протоколу вручення грошових коштів від 03.07.15, а 17.02.25 позивач отримав від суду копію ухвали від 07.02.25 по справі №947/95/25 провадження № 1-р/947/1/25, якою задоволено заяву про виправлення описки у вироку. Позивач зазначає, що є заявником у справі та саме надав правоохоронному органу свої власні грошові кошти у загальному розмірі 50000 грн. двома частинами: перша у розмірі 15000 грн. та друга 35000 грн. для проведення оперативно-розшукових заходів щодо викриття злочинної діяльності ОСОБА_2 , з яких лише грошові кошти у розмірі 35000 грн., які є речовими доказами по кримінальному провадженню № 0000469 від 25.06.15, були повернуті йому на підставі вироку суду.

Позивач зазначає, що копія вироку, а також копії протоколу отримання та огляду грошових коштів від 25.06.15, протоколу вручення грошових коштів від 26.06.15 та протоколів огляду місця події від 03.07.15, які є додатками до листу суду № б/н від 28.02.25, які він отримав 28.02.25, є, письмовими доказами того, що саме він надав для проведення ОРЗ належні мені грошові кошти у розмірі 15000 грн, які у подальшому були втрачені при проведенні ОРЗ, доказом чого є той факт, що у ОСОБА_2 була вилучена лише друга частина грошових коштів у розмірі 35000 грн. Таким чином грошові кошти у розмірі 15000 грн. не є речовими доказами у КП, а є матеріальною (майнової) шкодою від порушення цивільного права щодо грошових коштів, яка завдана позивачу, як потерпілому по справі, ОСОБА_2 , внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, так як, всупереч ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, було порушено його право власності щодо мого майна та він був його позбавлений, в наслідок чого на теперішній час не може їм розпоряджуватися за власним розсудом.

Крім того, позивач вважає, що цим кримінальним правопорушенням йому також спричинена майнова (матеріальна) шкода від втрат від інфляції грошових коштів у розмірі 15000 грн. за період 26.06.15 09.03.25 у розмірі 23815,17 грн., так як втрати від інфляції - це матеріальні втрати від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів.

Тому позивач вважає, що відповідно до ч.1 ст.55 КПК України, він є потерпілим у справі, оскільки кримінальним правопорушення, вчиненим ОСОБА_2 , йому завдана матеріальна (майнова) шкода, яка, відповідно до ч.2 ст.1177 ЦК України, має бути компенсована йому за рахунок Державного бюджету України, то ще 03.01.25 він звернувся з заявою до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якій просив компенсувати (відшкодувати) йому за рахунок Державного бюджету України, як потерпілому у кримінальної справі №520/5045/16-к провадження №1-кп/520/545/18, матеріальну (майнову) шкоду (станом на 03.01.25) у розмірі 37 825,36 грн. яка спричинена цим кримінальним правопорушенням. В подальшому, позивач отримав лист ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області № 16-11-06/1211 від 03.02.25, в якому йому було роз`яснено, що для вирішення цього питання, відповідно до п.6 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011, він повинен надати до ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області оригінал виконавчого документу та судове рішення про стягнення коштів.

У зв`язку з чим позивач вирішив звернутися до місцевого загального суду з цивільним позовом до ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області щодо компенсації (відшкодування) йому за рахунок Державного бюджету України, як потерпілому у кримінальній справі.

10.03.2025 р. протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, матеріали цивільного позову надійшли в провадження судді Донцова Д.Ю.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.03.2025 р. прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін.

31.03.2025 р. представником відповідача ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області Недошевенко А.О. надано відзив на позовну заяву, відповідно якого просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області не є належним відповідачем, оскільки ГУ ДКСУ в Одеській області не порушувало жодних прав та інтересів позивача та не може нести відповідальність за дії інших осіб чи органів державної влади. На думку представника відповідача належним способом захисту мало би бути звернення до Київського районного суду м. Одеси з заявою щодо повернення речових доказів. Щодо відшкодування інфляційних втрат представник відповідача зазначає, що ГУ ДКСУ в Одеській області не перебувало з позивачем у жодних правовідносинах, жодним чином не порушувало його права та законні інтереси, не повинно було вчиняти жодних дій по відношенню до нього.

07.04.2025 р. позивачем подано відповідь на відзив, відповідно якого зазначено, що вибором способу захисту порушеного права є правом саме позивача, а тому просив вимоги до ГУ ДКСУ в Одеській області задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 29.05.2025 р. позивач заявив клопотання про залучення у якості співвідповідача Одеську обласну прокуратуру, яке суд протокольно без виходу до нарадчої кімнати розглянув та відмовив у задоволенні, з мотивів відсутності позовних вимог до зазначеної особи й стадії судового розгляду справи по суті. Представник відповідача заявив клопотання про у якості співвідповідачів ОСОБА_2 та УСБУ в Одеській області, яке суд протокольно без виходу до нарадчої кімнати розглянув та відмовив у задоволенні, з мотивів відсутності позовних вимог до зазначених осіб й стадії судового розгляду справи по суті. Позивач позов підтримав у повному обсязі, представник відповідача просив відмовити у задоволені позову.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 25.04.2018 року по справі №520/5045/16-к визнано винним ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування строком на 3 (три) роки з конфіскацією майна, за винятком майна, що не підлягає конфіскації згідно з Законом та позбавленням 7 (сьомого) рангу посадової особи місцевого самоврядування.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДКСУ в Одеській області із заявою від 03.01.2025, відповідно якої просив компенсувати (відшкодувати) йому, як потерпілому у кримінальній справі №520/5045/16-к провадження №1-п/520/545/18, у якої ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, матеріальну (майнову) шкоду у вигляді грошових коштів у розмірі 37825,36 грн., яка спричинена кримінальним правопорушенням, за рахунок Державного бюджету України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок заявника.

Листом №16-11-06/1211 від 03.02.2025 ГУ ДКСУ в Одеській області було повернуто заяву та роз`яснено порядок подачі документів та механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина у заподіянні шкоди, про що зазначено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов`язків.

Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за вказаною нормою пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов`язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця.

Правовий зв`язок між юридичною або фізичною особою та працівником виникає з трудових відносин незалежно від їх характеру постійні, тимчасові, сезонні відносини або відносини, що склалися між зазначеними особами при виконанні працівником іншої роботи за трудовим договором (контрактом).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.

Деліктні зобов`язання, передбачені вказаною нормою, включають: потерпілу особу, що зазнала шкоди; відповідача юридичну або фізичну особу, яка безпосередньо шкоди потерпілій стороні не завдавала; фактичного заподіювача шкоди працівника, який пов`язаний з відповідачем виконанням своїх трудових (службових) обов`язків.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, з урахуванням особливостей визначених статтею 1174 ЦК України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обов`язок доведення наявності шкоди, її розміру, протиправності дій заподіяювача та причинно наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та протиправними діями відповідача покладається на позивача. Заподіювач зобов`язаний довести відсутність вини у заподіянні шкоди позивачеві.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд враховує, що Державу представляють відповідні державні органи в межах їх компетенції через свого представника. Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі №641/4272/19, застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (висловлену у справах №242/4741/16-ц та №641/8857/17), дійшов висновку, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України (Казначейство) або її територіальний орган.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі №761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі №688/2479/16-ц від 25.03.2020 у справі №641/8857/17), зазвичай, орган діями якого завдано шкоду.

Таким чином, Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у справі, а тому неможливо стягнути заявлені вимоги з такого відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Позивач, отримавши відзив на позовну заяву, не скористався правом уточнення позовних вимог з направленням відповідної уточненої позовної заяви за допомогою електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», а надав відповідь на відзив зазначивши, що вибором способу захисту порушеного права є правом саме позивача, а тому просив вимоги до ГУ ДКСУ в Одеській області задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до вимог норм ЦПК України позивач повинен довести обставини, на які він посилається в позовній заяві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, позивач не довів наявність шкоди та її розмір, а також винні дії відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 22, 1174 ЦК України, ст.ст. 10-13, 43, 49, 51, 64, 76-81, 89, 95, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про компенсацію матеріальної шкоди, яка завдана внаслідок кримінального правопорушення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 03.06.2025 року.

Суддя Донцов Д.Ю.