Справа № 182/5784/24
Провадження № 2/0182/306/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.06.2025 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у в м. Нікополі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добролюбова 21/1» про визнання права користування квартирою та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача 02.10.2024 року звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_2 , її прізвище змінено у зв`язку із укладенням ІНФОРМАЦІЯ_2 шлюбу з ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла, при цьому 05 серпня 1980 року померлій було видано ордер № 469 на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для використання її для свого проживання.

18 жовтня 2016 року між КП «Міська житлово технічна інспекція» Нікопольської міської ради та ОСОБА_2 був укладений договір найму житла. Відповідно до п. 1 Договору наймодавець надає Наймачу та членам її сім`ї донці - ОСОБА_1 , у користування житло (квартира загальною площею 42,7 м2, за адресою: АДРЕСА_1 ).

Фактично по 10.07.2024 року до дня своєї смерті ОСОБА_2 була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , однак померла не встигла підготувати усі необхідні документи та звернутись до компетентних органів із заявою про приватизацію даної квартири. Донька померлої ОСОБА_1 не зареєстрована за даною адресою, але фактично проживає з 24.10.2016 року по теперішній час.

У липні 2024 року для переоформлення особового рахунку у даній комунальній квартирі позивачем була подана відповідна заява до ОСББ «Добролюбова 21/1», у зв`язку з чим ОСББ «Добролюбова 21/1» в інтересах ОСОБА_1 в силу положень ст. 64 та ст. 106, 107 Житлового кодексу Української РСР подало звернення до Нікопольської міської ради щодо надання дозволу на зміну особового рахунку в комунальній квартирі за згаданою вище адресою.

15.08.2024 року голова ОСББ «Добролюбова 21/1» отримало відповідь від Нікопольської міської ради на свою заяву, згідно якої для надання дозволу ОСББ «Добролюбова 21/1» на зміну договору найму та на визнання наймачем квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 у виконавчих органів Нікопольської міської ради відсутні правові підстави.

У зв`язку із отриманням позивачем відмови від Нікопольської міської ради про визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача та внести зміни до договору найму житла, позивач змушений звертатися до суду для захисту своїх прав.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області про відкриття провадження від 04.10.2024 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України.

Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали, на подачу відзиву на позовну заяву. Третім особам роз`яснено право подати пояснення щодо позову чи відзив на позовну заяву.

Відповідач Виконавчий комітет Нікопольської міської ради 22.1.2024 року подав відзив на позовну заяву, у якій просив у задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Вказав, що мати позивача ОСОБА_2 , вселена до квартири на підставі ордеру від 05 серпня 1980 року зі складом сім`ї 2 особи. Донька наймача ОСОБА_1 була зареєстрована у квартирі з 07.04.2016 року, але 24.10.2016 року добровільно знялася з реєстрації місця проживання та того ж дня зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином, з 24.10.2016 року позивач не зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до вищевказаного, зняття з реєстрації (та подальша реєстрація місця проживання в іншому місці) свідчить про добровільне вибуття позивача до іншого житла на постійне проживання та тягне автоматичну втрату права користування попереднім житловим приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи, 16.02.2016 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено шлюб. А вже 24.10.2016 року ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у квартирі, що належить її чоловіку на праві власності. У позові зазначено, що позивач щомісячно оплачувала комунальні послуги та проживала разом із матір`ю як наймачем квартири. Натомість доказів, які б підтверджували ці твердження позивачем не надано. Акт ОСББ № 119 від 26.07.2024 року не є доказом проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 з 2016 року. ОСОБА_1 не доведено, що після зняття з реєстрації вона продовжила проживати з матір`ю, яка є наймачем.

27.11.2024 року представником позивача ОСОБА_4 було надано відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивач постійно проживала зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією старого паспорта, з якого вбачається що вона зареєстрована за вказаною адресою з 2009 року. 16.02.2016 році позивач вийшла заміж. На даний час, відповідно до паспорту, дійсно з 24.10.2016 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Мати позивача мала намір приватизувати квартир за вищезазначеною адресою, тому було вирішено зняти позивача з місця реєстрації, та здійснити приватизацію тільки на померлу. Однак, за життя померла не встигла підготувати усі необхідні документи та звернутись із заявою про приватизацію. Згідно акту №119 від 26 липня 2024 року, ОСОБА_1 фактично проживає за попередньою адресою з 24.10.2016 року по теперішній час без реєстрації. Мати позивача мала проблеми зі здоров`ям, а тому потребувала догляду та сторонньої допомоги, яку донька їй надавала. Отже, відповідач у відзиві на позовну заяву, зазначає лише свої припущення, але жодними доказами не спростовує проживання позивача разом з померлою після зняття з місця реєстрації.

Представником відповідача ОСОБА_5 10.12.2024 року було подано заперечення. Зазначено, що доводи позивача не спростовують аргументи та висновки відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву. Також у відзиві відповідачем вже надано оцінку аргументу позивача про те, що проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 (після зняття з реєстрації ОСОБА_1 з квартири) підтверджується актом ОСББ № 119 від 26.07.2024 року. Посилання представника позивача, що її мати ОСОБА_2 мала намір приватизувати на себе квартиру, а тому ОСОБА_1 знялася з реєстрації у цій квартирі не підтверджені доказами. Стороною не зазначено, яких дій вжила ОСОБА_2 для приватизації квартири. Крім того, позивач знялася з реєстрації 24.10.2016 року, а мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Натомість, ОСОБА_2 з 24.10.2016 року не вчинила дій для приватизації квартири, тому аргументи позивача не підтверджені фактичними доказами. Також позивач робить твердження, які суперечать один одному. У позовній заяві вказується: «Фактично з 24.10.2016 року позивач, маючі усі законні підстави, вселилася до наймача (своєї матері) в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 …». Натомість у відповіді на відзив вказується: «Факт того, що продовжувала проживати разом з матір`ю з 24.10.2016 року, тобто після зняття з реєстрації підтверджується підписами сусідів, які зазначені у акті № 119». Зауважує, що поняття «вселитися» та «продовжити проживати» не є тотожними.

Третя особа ОСББ «Добролюбова 21/1» належним чином повідомлялась про розгляд справи, шляхом надсилання на його юридичну адресу копії ухвали про відкриття провадження та копії позову з додатками, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.29), згідно якого пакет документів отримано 05.11.2024 року.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2ст.247 ЦПК України.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи сторін, приходить до наступного.

На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України , кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.8). Дошлюбне прізвище ОСОБА_6 вона змінила на ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 (а.с.9).

05 серпня 1980 року ОСОБА_2 було видано ордер № 469 на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 для використання її для свого проживання (а.с.12).

18 жовтня 2016 року між КП «Міська житлово технічна інспекція» Нікопольської міської ради та ОСОБА_2 був укладений договір найму житла.

Відповідно до п. 1 Договору Наймодавець надає Наймачу (основному квартиронаймачу) та членам її сім`ї, ОСОБА_1 доньці ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), у користування житло (квартира загальною площею 42,7 м2, за адресою: АДРЕСА_1 ) (а.с.13).

Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

Таким чином, в період з 1980 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (до дня своєї смерті) громадянка ОСОБА_2 була зареєстрована та фактично мешкала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою у копії її паспорта. (а.с.21), однак не встигла підготувати усі необхідні документи та звернутись до компетентних органів із заявою про приватизацію даної квартири.

При цьому, впродовж всього строку використання даної житлової квартири між ОСОБА_2 та компетентними органами місцевого самоврядування (Нікопольської міської ради) періодично укладались відповідні договори найму житла.

У зв`язку із одруженням, позивач змінила свої місце реєстрації, а саме з 24.10.2016 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.23).

У зв`язку із погіршенням стану здоров`я своєї матері, ОСОБА_1 була змушена доглядати її, у зв`язку з чим фактично проживала разом з нею без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , та фактично користувалася даним житловим приміщенням за його цільовим призначенням, виконуючи фактично всі обов`язки наймача даної квартири (визначені п. 2.2 Договору найму житла), вела спільне господарство зі своєю матір`ю та після її смерті здійснила її поховання відповідно до договору замовлення № 778 на організацію та проведення поховання від 11.07.2024 року (а.с.18).

Таким чином, фактично до смерті своє матері позивач проживала разом з померлою за адресою: АДРЕСА_1 , хоча реєстрації її місця проживання за даною адресою не здійснювалось.

Відповідно до акту №119 від 26 липня 2024 року комісією у складі зареєстрованих мешканців будинку, при перевірці паспортного режиму встановили, що за адресою АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_2 ) ОСОБА_1 не зареєстрована, але проживає за даною адресою з 24.10.2016 року по теперішній час (а.с.14).

Враховуючи вищевикладене, ОСББ «Добролюбова 21/1» в інтересах ОСОБА_1 в силу положень ст. 64 та ст. 106, 107 Житлового кодексу Української РСР подало звернення до Нікопольської міської ради, в якому було зазначено: «..надати дозвіл на зміну особового рахунку в комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ».

15.08.2024 року голова ОСББ «Добролюбова 21/1» отримала відповідь № 1894/24 від Нікопольської міської ради на свою заяву, в якій зазначено, що «…На підставі наведеного, надати дозвіл ОСББ «Добролюбова 21/1» на зміну договору найму та на визнання наймачем квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 у виконавчих органів Нікопольської міської ради відсутні правові підстави» (а.с.17).

Відповідачем всупереч вимогам ст. 106 Житлового кодексу Української РСР було відмовлено в задоволенні заяви ОСББ «Добролюбова 21/1» щодо питання визнання ОСОБА_1 наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення.

Відповідно до положень ст. 106 Житлового кодексу Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

У зв`язку із отриманням позивачем відмови від Нікопольської міської ради про визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача та внести зміни до договору найму житла від 18.10.2016 року, вона змушена звертатися до суду для захисту своїх прав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, відповідно до ст. 65 Житлового кодексу Української РСР особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Фактично, відповідно до акту №119 від 26 липня 2024 року комісією у складі зареєстрованих мешканців будинку, при перевірці паспортного режиму було вставлено, що за адресою АДРЕСА_1 (власник ОСОБА_2 ) ОСОБА_1 не зареєстрована, але проживає за даною адресою з 24.10.2016 року по теперішній час.

Позивач, маючі усі законні підстави, вселилася до наймача (своєї матері) в квартиру за згаданою вище адресою та фактично користується даним житлом по сьогоднішній день.

Відповідно, позивач, являючись членом сім`ї наймача (її померлої матері), проживала разом з нею, та користувалася нарівні з наймачем усіма правами, виконуючі усі обов`язки, що випливали з договору найму цього житлового приміщення.

Відповідно до умов договорів найму житла укладеного 18.10.2016 року, а саме пункту 2.2.5 наймач зобов`язується: «щомісяця до 5 числа наступного місяця здійснювати плату за використання комунальних послуг». Так, ОСОБА_1 щомісячно оплачувала та оплачує по сьогоднішній день всі комунальні послуги, які надаються їй комунальними організаціями. Позивачем також сумлінно виконуються й інші обов`язки, як наймача квартири, що визначені усіма підпунктами пункту 2.2 договору найму.

Крім того, після смерті матері позивач здійснила її поховання, користуючись послугами КП «Ритуальна служба» Нікопольської міської ради, що підтверджується наданою копією договору замовлення № 778 на організацію та проведення поховання від 11.07.2024 року (а.с.18).

Статтею 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно, в період з 18.10.2016 року, незважаючи на реєстрацію місця проживання за іншою адресою, постійним місцем проживання позивача є житло, а саме житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 ).

А тому, позивач проживаючи разом зі своєю матір`ю, користувалася нарівні з нею (як наймачем) усіма правами, і виконувала та виконує до сьогоднішнього дня усі обов`язки, що випливають з вищезазначеного договору найму житлового приміщення.

Відповідач у своєму листі від № 1894/24 від 15.08.2024 року зазначив, що «У зв`язку із зняттям з реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_1 у квартирі за адресою АДРЕСА_1 ), вона втратила право користування даним житловим приміщенням.

Натомість, суд вважає таку позицію відповідача, необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства України, з наступних підстав.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідачем не надано доказів того, що відносно позивача було ініційовано звернення до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

На обов`язковість судової процедури позбавлення права користування житловим приміщенням вказує Верховний суд в постанові по справі № 490/12384/16-ц: «Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У даній ситуації саме на відповідача у справі процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності позивача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що відповідач не довів, відмовляючи у задоволенні заяви, поданої третьої особою у справі.

Окрім того, Верховний Суд неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року)».

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (згідно зі ст.72 Житлового кодексу Української РСР).

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, то під час вирішення цієї категорії справ з`ясуванню підлягають обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Таким чином, втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем провадиться виключно в судовому порядку, відповідно до вимог ст. 72 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідачем, в супереч діючому законодавству України, незаконно, відмовлено в задоволені заяви позивача, в тому числі й з причини зняття з реєстрації позивача по даній адресі.

Відповідачем не враховані долучені в якості додатків до заяви документи, які в цілому повністю підтверджують факт її проживання без реєстрації в період з 18.10.2016 року по день звернення із відповідною заявою до суду, в квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач безпідставно пов`язує поняття «реєстрація місця проживання» та «право користування житловим приміщенням», приходячи до висновку, що зняття з реєстрації місця проживання є підставою для втрати позивачем права користування даним житловим приміщенням. Така позиція Нікопольської міської ради суперечить чинному законодавству України.

Статтею 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 01.12.2021 року набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Статтею 2 даного Закону терміни «житло» та «реєстрація місця проживання (перебування) особи» визначені наступним чином: житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, в якому особа постійно або тимчасово проживає (п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону);

реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (п. 12 ч. 1 ст. 2 Закону).

Зокрема, ч. 3 ст. 1 даного Закону визначено, що: «…реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила».

Відповідно статтею 3 даного Закону визначена мета реєстрації місця проживання (перебування) особи:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

З огляду на вищезазначені норми ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» приходимо до висновку, що реєстрація місця проживання особи не є підставою для визнання за нею права користування житлом за адресою якого здійснена така реєстрація та відповідно зняття з реєстрації особи за такою адресою не є підставою для втрати будь-яких речових прав в тому числі й права власності та права користування таким житлом.

Таким чином, зняття позивача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 не свідчить про те, що позивач втратила право користування даною житловою квартирою, а тому твердження відповідача у наданій ним відповіді № 1894/24 від 15.08.2024 року про втрату права користування житловим приміщенням з підстав зняття з реєстрації місця проживання позивача є хибним та таким, що не відповідає діючому законодавству України.

Відповідно до п. 5.3 договору найму житла від 18.10.2016 року, зміни або доповнення до цього договору допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни та доповнення, що пропонуються внести, розглядаються іншою стороною протягом 15 днів з дати подання їх ініціатором.

Так, згідно заяви до Нікопольської міської ради третьою особою просилось внести зміни до договору найму житла від 18.10.2016 року, в частині зміни назви наймача даної квартири (з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 ) шляхом укладення відповідної додаткової угоди до даного договору або шляхом укладення даного договору в новій редакції, однак відповідачем в цьому питанні було відмовлено.

За змістом ст. 103 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки зі згоди наймача, членів його сім`ї та наймодавця. Але досягнута домовленість між наймачем, членами його сім`ї та наймодавцем з приводу зміни договору найму житлового приміщення сама по собі правових наслідків не має, доки вона не знайде свого офіційного закріплення у рішенні відповідного органу, до компетенції якого належить вирішення таких питань. Та тільки після рішення відповідного органу зміни до договору найму житлового приміщення набирають юридичної сили.

Відповідно до ст. 106 ЖК Української РСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї , які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

За змістом вказаної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну дієздатність, має право вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст. 64 ЖК Української РСР), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму. Тому права вимагати зміни договору в цих випадках має будь-хто з членів сім`ї наймача, які залишились проживати у приміщенні. Судовому розгляду, зокрема, підлягають спори у випадку, якщо наймодавець або орган, який вирішує питання щодо внесення змін в договір найму, не визнає в якості члена сім`ї наймача особу, яка поставила питання про визнання її наймачем за договором, а також у випадку відмови інших членів сім`ї на зміну договору. Будь яких договорів під час вселення Позивача до вищезазначеної квартири щодо піднайму або тимчасовості її проживання не укладалось.

Позивач постійно проживала у квартирі з матір`ю ОСОБА_2 , однак вона не була зареєстрована в квартирі з 24.10.2016 року, але постійно в ній мешкає і до тепер.

Судовим рішенням за позовом наймача ОСОБА_2 за життя останньої або наймодавця (КП «Міська ЖТІ» НМР, Нікопольської міської ради) чи інших членів сім`ї позивач не визнавалась такою, що була незаконно вселена, не набула або втратила право користування спірною квартирою.

Тому, суд вважає, що ОСОБА_1 має право у відповідності до положень ч. 1ст. 106 ЖК Української РСР ставити питання про визнання її наймачем даної квартири замість померлого наймача та, відповідно, про зміну договору найму квартири укладеного 18.10.2016 року.

Статтею 18 ЖК Української РСР передбачено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

У той же час, виходячи з роз`яснень, наданих в п.4 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК Української РСР, в силу ст. 61 ЖК Української РСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред`являти позов про визнання наймача, таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв`язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень.

Однак, у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно ст. 18 ЖК Української РСР, належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Факт визнання ОСОБА_1 наймачем спірної комунальної квартири вже є підставою для зміни договору найму, а тому позовна вимога щодо зобов`язання виконавчого комітету Нікопольської міської ради внести відповідні зміни в договір найму не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, позивач не наполягала на стягненні з відповідача судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 81, 89, 141, 261,263-265, 268, 273 ЦПК України, ст.ст. 61,64,65,103,106 ЖК Української РСР, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Нікопольської міської ради, третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Добролюбова 21/1» про визнання права користування квартирою та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наймачем житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , за раніше укладеним договором найму жилого приміщення від 18.10.2016 року.

В іншому відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Рунчева