КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/6201/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Задорожного О. В.

представника Лов`як С. С. в інтересах Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України,

представника Ігнатенко Т. Б. в інтересах Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в інтересах якого діє Лов`як Світлана Сергіївна, та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє Ігнатенко Тетяна Борисівна,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Мальцева Д. О.

від 23 грудня 2024 року

у цивільній справі № 761/29094/23 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України,

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

про визнання незаконним наказу про припинення повноважень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.08.2019 позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Ренійською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) (далі за тестом - ДП «АМПУ»). Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі за текстом - Міністерство) від 27.07.2023 № 35-ОС, крім іншого, припинено повноваження ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність. Наказом заступника начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) від 07.08.2023 № 525 - К/21, припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійською філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», а саме 07.08.2023, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Як наслідок, з ОСОБА_1 розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця (фактично звільнено з роботи). Позивач ОСОБА_1 вважав припинення його повноважень на займаній посаді незаконним, оскільки він не є посадовою особою і відповідно розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця в даному випадку з підстави, передбаченої п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, є незаконним. Крім того, позивач ОСОБА_1 , вважає що за весь час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним розірванням трудового договору (звільненням), йому має бути виплачено середній заробіток. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом до відповідачів за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27 липня 2023 року № 35-ОС про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Визнано незаконним наказ заступника начальника Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 07 серпня 2023 р. № 525 - К/21 про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ренійського морського порту) з 07 серпня 2023 року.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 225 004 грн 40 коп. (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього місячного заробітку у розмірі 70 505 грн 38 коп. без вирахування податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь держави судовий збір в сумі 18 375 грн 06 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року виправлено описку в резолютивній частині рішення того ж суду від 23 грудня 2024 року у четвертому та п`ятому абзаці та зазначено «Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ренійського морського порту) з 08 серпня 2023 року. Стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 153 724 грн 40 коп. (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів).

В апеляційній скарзі Ігнатенко Т. Б., в інтересах ДП «Адміністрація морських портів України», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стверджує, що накази Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та Ренійської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (далі за текстом ДП «АМПУ») про припинення повноважень ОСОБА_1 були видані правомірно, у відповідності до чинного законодавства та установчих документів ДП «АМПУ» та його філії. Начальник морського порту призначається та звільняється Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури Україниза поданням голови ДП «АМПУ». Посада начальника філії відноситься до посадових осіб підприємства. Пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України не містить обмежень щодо категорії працівників, до яких не може бути застосована підстава припинення повноважень посадових осіб. Аналогічні висновки щодо правомірності звільнення керівників відокремлених підрозділів за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України вже висловлювалися Верховним Судом (постанови від 15.01.2020 у справі № 761/21008/18-ц та від 26.02.2020 № 310/2428/18).

Вважає, що судом першої інстанції було здійснено невірний розрахунок середнього заробітку, оскільки при розрахунку не були виключені виплати, які не враховуються відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (оплата відрядження, заохочення до свят, лікарняні). Позивач сам визнавав правильність розрахунку ДП «АМПУ» щодо середньоденної заробітної плати. Судом було стягнуто більшу суму, ніж мало б бути розраховано на основі фактичної кількості робочих днів вимушеного прогулу та вірно визначеного середньоденного заробітку. Стягнення середнього заробітку є безпідставним вцілому, оскільки звільнення було законним.

Вказує на неправильне визначення судом першої інстанції розміру судового збору, який було стягнуто лише з ДП «АМПУ», оскільки судовий збір мав бути розподілений між сторонами пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Суд помилково застосував ставку судового збору, передбачену для юридичних осіб (1,5 % від ціни позову), замість ставки для фізичних осіб (1% від ціни позову), оскільки позов мав майновий характер та був поданий фізичною особою. Розмір судового збору мав розраховуватися з вірно обчисленої суми середнього заробітку. Покладення обов`язку сплати судового збору на ДП «АМПУ» є неправомірним, оскільки підприємство діяло на виконання наказу Міністерства та не порушувало прав позивача.

Наголошує, що наказ філії про припинення повноважень був виданий виключно на підставі наказу Міністерства. Підприємство не мало дискреційних повноважень у цьому питанні та діяло з метою виконання рішення уповноваженого органу. Тому, у разі визнання звільнення незаконним, майнова відповідальність не може покладатися на ДП «АМПУ».

В апеляційній скарзі Лов`як С. С. в інтересах Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стверджує, що суд першої інстанції помилково застосував норми глави 7 ЦК України щодо управління товариством, розглядаючи спір, в якому однією зі сторін є державне підприємство, Натомість, на думку апелянта, слід було застосовувати норми глави 9 ЦК України, яка регулює участь держави у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками.

Не погоджується з висновком суду, що звільнення за п. 5 ч. 1 ст. КЗпП України стосується лише членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника. Апелянт наполягає, що ця норма застосовується до ширшого кола посадових осіб, визначених статтею 65 Господарського кодексу України та установчими документами ДП «АМПУ», до яких, на думку Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, належала посада начальника філії.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував пріоритетності спеціального Закону України «Про морські порти України» у регулюванні питань призначення та звільнення керівників адміністрацій морських портів та їх філій, адже саме цей закон визначає повноваження Міністерства на звільнення начальника філії за поданням голови ДП «АМПУ».

Вважає помилковим висновок суду про необхідність укладення окремого трудового договору з додатковими умовами розірвання, оскільки спеціальним законодавством не передбачено обов`язкового укладення контракту з керівником філії.

Стверджує, що суд першої інстанції помилково застосував висновки Верховного Суду у справі № 766/23789/19, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до справи ОСОБА_1 через різний суб`єктний склад (звільнення здійснювалося безпосередньо ДП «АМПУ», а не Міністерством) та посаду позивача у тій справі.

Апелянт наполягає на тому, що наказ про припинення повноважень ОСОБА_1 був виданий у межах компетенції Міністерства та у спосіб, передбачений законодавством, зокрема спеціальним Законом «Про морські порти України» та пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Звертає увагу на те, що чинне трудове законодавство не містить виключень щодо застосування пункту 5 статті 41 КЗпП України до посадових осіб державних підприємств, визначених статтею 65 ГК України та установчими документами підприємства.

Вбачає у рішенні суду першої інстанції дискримінаційний підхід до застосування норм КЗпП України, оскільки за відсутності чіткого переліку посадових осіб, до яких не може бути застосована стаття 41 КЗпП України, суд мав керуватися статтею 3 КЗпП України, яка регулює трудові відносини всіх працівників незалежно від форми власності підприємства.

Представник позивача, адвокат Задорожний О.В., вважає апеляційні скарги Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (ДП «АМПУ») необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Наголошує, що при виборі та застосуванні норм права суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) у постанові від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22 сформувала висновок, що додаткова підстава розірвання трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень члена виконавчого органу) поширюється лише на членів виконавчого органу юридичних осіб - господарських товариств. Вважає, що ВП ВС чітко зазначила, що повноваження посадових осіб юридичних осіб публічного права, зокрема органів державної влади, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України припиненню не підлягають. ДП «АМПУ», з якого був звільнений позивач, є юридичною особою публічного права, створеною розпорядчим актом Кабінету Міністрів України (Розпорядження КМУ від 04.03.2013 № 133-р), відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦК України. Більше того, ДП «АМПУ» не є господарським товариством , а позивач не був членом виконавчого органу ДП «АМПУ». Таким чином, всі три критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду як підстава для розірвання трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у відповідачів були відсутні.

Вважає, що розірвання трудового договору з позивачем за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України було здійснено з порушенням процедури, що само по собі є самодостатньою підставою для задоволення позову. Розірвання трудового договору за цією нормою можливе лише за наявності попереднього і заздалегідь винесеного окремого рішення вищого органу управління про припинення повноважень посадової особи. Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2023 р. у справі № 766/23789/19, де зазначено, що поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення». На підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не може бути звільнено працівника філії державного підприємства, який не є членом виконавчого органу. Ця постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.01.2023 р. у справі № 766/23789/19 винесена у справі, де відповідачем було саме Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», тобто аналізувався статут ДП «АМПУ» та його правовий статус.

Також, представник позивача зазначає, що вже на рівні найвищої судової інстанції - Касаційного цивільного суду Верховного Суду (а також Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду і навіть на рівні Великої Палати Верховного Суду) - у цій категорії справ (щодо звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпПУ) і навіть стосовно того самого відповідача - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - склалася усталена судова практика. Після винесення постанови ВП ВС від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22, Касаційний цивільний суд Верховного Суду 17.09.2024 по справі № 761/44699/19 виніс постанову за ідентичними обставинами та з ідентичними учасниками справи, визнавши таке припинення повноважень та звільнення незаконним та поновивши позивача на посаді начальника філії ДП «АМПУ». Висновки, сформовані Верховним Судом, а тим більше Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду та Великою Палатою Верховного Суду, є обов`язковими для суду при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Як наголошено в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.01.2025 у справі № 48/3383/23, однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Вважає, що доводи відповідачів про, начебто, нерелевантність Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22 до цієї справи безпідставними, адже саме відповідач ДП «АМПУ» заявив клопотання про зупинення провадження у цій справі (№ 761/29094/23) до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 573/1020/22 (провадження № 14-40цс23), а відповідач Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України його підтримав. Таким чином, позиція відповідачів змінилась на 180 градусів, що є суперечливою поведінкою, забороненою доктриною venire contra factum proprium, яка ґрунтується на принципі добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності, є поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. Крім того, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 25.03.2024 по цій справі була залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 30.08.2024 по цій справі. Це означає, що Київський апеляційний суд, залишаючи ухвалу про зупинення провадження без змін, дійшов висновку про подібність правовідносин у цій справі та справі, розглянутій ВП ВС (справа № 573/1020/22).

Представник позивача зазначає, що наявність окремої думки деяких членів суду не впливає на правочинність прийнятої Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22, адже відповідно до ч. 1 ст. 35 ЦПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Окремі думки суддів стосувались насамперед підсудності даної категорії справ (господарської чи цивільної), а ВП ВС зазначила, що дана категорія справ підсудна судам загальної юрисдикції і має розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Також звертає увагу на те, що аналогічне судове рішення з ідентичних правовідносин (така сама посада позивача (начальник Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України»), ті самі відповідачі, ті самі підстави та предмет позову) на користь позивача було прийнято 28.01.2025 Київським апеляційним судом по справі № 761/26313/23. При цьому, в зазначеній вище постанові Київського апеляційного суду від 28.01.2025 по справі № 761/26313/23, серед іншого, з вказаного питання правильно зазначено, що колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, викладених у справах № 487/2178/19, № 522/11627, № 761/21008/18, № 490/4465/18 та інших, з огляду на їх нерелевантність до обставин цієї справи з огляду, зокрема, на іншу редакцію Статуту ДП «АМПУ» в тих справах, а також спростування висновків, викладених у цих постановах, висновками, викладеними в більш сучасних постановах Верховного Суду.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та дати поновлення на роботі представник позивача зазначає, що за період з 08 серпня 2023 року і до 22 грудня 2024 року (включно) загалом 360 робочих днів. Згідно довідки ДП «Адміністрація морських портів України» середньоденна заробітна плата позивача складала 3 204,79 грн. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за цей період становить 3 204,79 грн * 360 днів = 1 153 724 грн 40 коп. Щодо зазначення в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку позивача у розмірі 1225004 грн, представник позивача вказує, що це є опискою, яка виправлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.01.2025 року і сума стягнення середнього заробітку становить 1 153 724 (один мільйон сто п`ятдесят три тисячі сімсот двадцять чотири) гривні 40 копійок, а поновлення на посаді - з 08 серпня 2023 року.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники ДП «Адміністрація морських портів України» та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України підтримали апеляційні скарги із викладених у них підстав та доводів.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечував із підстав та доводів викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, з 28.08.2019 позивач, ОСОБА_1 , перебував у трудових правовідносинах з Ренійською філією ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту), що підтверджується копією Наказу від 27.08.2019 № 90-О. Відповідно до вказаного Наказу, ОСОБА_1 28.08.2019 приступив до роботи на посаді начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) на підставі заяви позивача та подання в.о. Голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Р. Вецкаганса від 20.08.2019 № 2926/10-03-06/Вих., з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27.07.2023 № 35-ОС, крім іншого, припинено повноваження ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 КЗпП України. Зі змістом вказаного Наказу позивач ознайомився 07.08.2023, що підтверджується копією Наказу від 27.07.2023 № 35-ОС.

Наказом заступника начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 07 серпня 2023 року №525-К/21 припинено повноваження ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, а саме 07.08.2023, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України. Як наслідок, з ОСОБА_1 розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця (фактично звільнено з роботи) на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що посада позивача не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому його звільнення є незаконним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних та юридичних осіб, інтересів держави (статті 2, 5 ЦПК України). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав.

За змістом частини першої статті 235 КЗпП України, працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14).

Підставою для розірвання трудового договору згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, власника або уповноваженого ним органу, або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого органу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Тобто, підставою для розірвання договору за цією нормою є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

Системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. Це обумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16).

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 також зазначив, що компетентний орган товариства має право припинити повноваження члена виконавчого органу на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення». Важливо, що має значення не наявність підстав для припинення повноважень, а дотримання органом управління процедури ухвалення рішення про таке припинення (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц, від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19). При цьому, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не вимагає попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи.

Щодо визначення поняття «посадова особа», хоча воно відсутнє в законодавстві про працю, його тлумачення міститься в інших нормативно-правових актах та судовій практиці. До таких осіб належать ті, хто здійснює організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції. Зокрема, у Господарському кодексі України (ч. 3 ст. 65) зазначено, що керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради, виконавчого органу та інших органів управління є посадовими особами цього підприємства.

Основними критеріями для застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України є належність конкретної посади до органу управління юридичної особи та передбачена законодавством чи статутом процедура припинення повноважень такої посадової особи за рішенням власника.

ДП «Адміністрація морських портів України» (далі - Підприємство) є державним унітарним комерційним підприємством, утвореним відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту) (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про морські порти», Статут ДП «АМПУ»). Підприємство діє на основі державної власності та входить до сфери управління Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (абзац п`ятий частини першої статті 63, статті 73 ГК України).

Управління Підприємством здійснюється його органами, склад, компетенція та порядок утворення, призначення і звільнення яких визначаються законодавством та Статутом Підприємства (пункт 47 Статуту).

Згідно з пунктом 49 Статуту, управління Підприємством здійснює Голова Підприємства, який призначається та звільняється наглядовою радою Підприємства. Наглядова рада Підприємства є органом управління, який контролює і регулює діяльність Голови Підприємства (пункт 76 Статуту).

Пункт 50 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» відносить до посадових осіб Підприємства: Голову Підприємства та його заступників; головного бухгалтера Підприємства; членів наглядової ради Підприємства; керівників структурних підрозділів апарату управління; керівників відокремлених підрозділів Підприємства (філій, представництв) та їх заступників; головних бухгалтерів відокремлених підрозділів; капітанів морських портів та працівників служб капітанів морських портів.

Щодо керівників філій (адміністрацій морських портів), частиною третьою статті 15 Закону України «Про морські порти» та пунктом 112.4 Статуту ДП «АМПУ» визначено, що вони призначаються на посаду та звільняються з посади Уповноваженим органом управління (Міністерством) за поданням Голови Підприємства.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 обіймав посаду начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту).

Відповідно до пункту 3.1 Положення про Ренійську філію Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені Підприємства частину господарської діяльності. Керівництво Філією здійснює Начальник Філії, який підпорядковується Голові Підприємства та діє на підставі Положення та довіреності (пункти 5.1, 5.2 Положення).

Аналізуючи вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, стосується лише посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції з управління за рішенням власника або уповноваженого органу в межах їхніх повноважень.

Хоча пункт 50 Статуту ДП «АМПУ» відносить керівників відокремлених підрозділів (філій) до посадових осіб підприємства, сам по собі факт віднесення статутом певної посади до категорії «посадових осіб» не є безумовною підставою для застосування положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Для цього необхідно, щоб така особа була членом органу управління (керівного, виконавчого, наглядового) юридичної особи, і її повноваження могли бути припинені за рішенням власника в порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Оскільки ОСОБА_1 не був членом наглядової ради чи правління Підприємства і обіймав посаду начальника філії, яка не є самостійною юридичною особою та не входить до виконавчого органу Підприємства з правом приймати корпоративні чи управлінські рішення, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що він по суті є найманим працівником, а не посадовою особою у розумінні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно, розірвання трудового договору з такими особами має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних гарантій.

ОСОБА_1 був прийнятий на цю посаду без укладення трудового договору, у якому б зазначались додаткові умови розірвання трудового договору та припинення його повноважень, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути звільнено працівника філії державного підприємства, який не є членом виконавчого органу.

Колегія суддів зазначає, що ДП «АМПУ» є юридичною особою публічного права, створеною відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦК України (розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 № 133-р).

ДП «АМПУ» не є господарським товариством, адже відповідно до ч. 2 ст. 113 ЦК України, господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.

Позивач не був членом виконавчого органу ДП «АМПУ».

Таким чином, всі три критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду як підстава для розірвання трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у відповідачів були відсутні. Наявність окремої думки деяких членів суду не впливає на правочинність прийнятої Постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.07.2024 р. по справі № 573/1020/22, адже питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Окремі думки стосувались насамперед підсудності даної категорії справ, а ВП ВС зазначила, що дана категорія справ підсудна судам загальної юрисдикції і має розглядатись у порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів звертає увагу, що вже на рівні найвищої судової інстанції - Касаційного цивільного суду Верховного Суду (а також Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду і навіть на рівні Великої Палати Верховного Суду) - у цій категорії справ (щодо звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпПУ) і навіть стосовно того самого відповідача - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» - склалася усталена судова практика.

Після винесення постанови ВП ВС від 10.07.2024 о справі № 573/1020/22, Касаційний цивільний суд Верховного Суду 17.09.2024 по справі № 761/44699/19 виніс постанову за ідентичними обставинами та з ідентичними учасниками справи, визнавши таке припинення повноважень та звільнення незаконним та поновивши позивача на посаді начальника філії ДП «АМПУ». Висновки, сформовані Верховним Судом, а тим більше Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду та Великою Палатою Верховного Суду, є обов`язковими для суду при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Як наголошено в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.01.2025 р. у справі № 748/3383/23, однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний. Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та дати поновлення на роботі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, щодо стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що статтею 235 КЗпП України позивач ОСОБА_1 наділений правом вимагати в судовому порядку сплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Вищевказаний період має 360 робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становить 3 204,79 грн. Отже, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з ДП «Адміністрація морських портів» на користь позивача за цим позовом становить 1 153 724,40 грн (3 204,79*360). За відсутності заперечень з боку учасників процесу щодо розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, яка становить 3 204,79 грн, а також щодо кількості робочих днів, що підлягають оплаті за період вимушеного прогулу, висновок суду першої інстанції про загальну суму належного середнього заробітку є вірним та відповідає обставинам справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.01.2025 року у справі № 761/29094/23 виправлено описку в рішенні, і сума стягнення середнього заробітку становить 1 153 724 (один мільйон сто п`ятдесят три тисячі сімсот двадцять чотири) гривні 40 копійок, а поновлення на посаді - з 08 серпня 2023 року.

Колегія суддів відхиляєдоводи апелянтів щодо належності позивача до кола суб`єктів, до яких застосовується п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та дотримання процедури звільнення, адже встановлено, що ДП «АМПУ» є юридичною особою публічного права, а не господарським товариством, і позивач не був членом виконавчого органу Підприємства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22 чітко визначила, що п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України застосовується виключно до членів виконавчого органу господарських товариств, а не до посадових осіб юридичних осіб публічного права. Таким чином, обставини справи не відповідають критеріям застосування цієї норми.

Доводи апелянтів щодо відсутності обмежень у застосуванні п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України колегія суддів відхиляє, зважаючи на наступне.

Взаємодіючи у трудових правовідносинах, Міністерство, яке уособлює державу у певному сенсі, зобов`язане дотримуватися тих правил, що встановлені нею ж шляхом ухвалення відповідних законів. Це стосується, зокрема, й запровадження пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України як підстави для звільнення у разі припинення повноважень. Будь-яке розширене тлумачення чи застосування цієї норми, яке дозволило собі Міністерство, є порушенням конституційного принципу «заборонено все, що прямо не дозволено законом» (ст. 19 Конституції України). Державні органи та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В даному випадку, як вже зазначалось, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22 чітко обмежила коло суб`єктів, до яких може застосовуватись вказана норма, виключивши з нього юридичних осіб публічного права та осіб, що не є членами виконавчого органу господарського товариства. Таким чином, дії Міністерства щодо розширеного застосування цієї норми є протиправними та не відповідають принципу правової визначеності та верховенства права.

Щодо помилковості у застосуванні судом першої інстанції висновків Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду відступає від попередніх висновків не щодо конкретних постанов, а щодо висновків із застосування норм права, і суди мають враховувати саме останній правовий висновок. Окремі думки суддів не впливають на правочинність постанов, які ухвалюються більшістю голосів. Після постанови ВП ВС від 10.07.2024 по справі № 573/1020/22, Касаційний цивільний суд Верховного Суду 17.09.2024 по справі № 761/44699/19, за ідентичних обставин (звільнення начальника філії ДП «АМПУ»), визнав звільнення незаконним.

Окрім іншого колегія суддів звертає увагу на те, ДП «АМПУ», за підтримки Міністерства, клопотав про зупинення провадження у цій справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 573/1020/22. Це свідчить про визнання ними релевантності висновків ВП ВС для даного спору, що суперечить їхнім поточним доводам і є проявом забороненої доктриною venire contra factum proprium суперечливої поведінки. Ухвала суду першої інстанції про зупинення провадження була залишена без змін Київським апеляційним судом 30.08.2024, що підтверджує подібність правовідносин.

Доводи про неправильний розрахунок середнього заробітку також відхиляються, адже середньоденна заробітна плата позивача, згідно довідки ДП «Адміністрація морських портів України», складала 3 204,79 грн. Зазначення в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції суми 1 225 004 грн є опискою, адже в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції наведено правильний розрахунок. Більше того, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.01.2025 у справі № 761/29094/23 виправлено описку в рішенні, і сума стягнення середнього заробітку становить 1 153 724 гривні 40 копійок, а поновлення на посаді - з 08 серпня 2023 року.

Щодо розподілу судового збору.

Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги ДП «АМПУ» щодо неправильного розрахунку та розподілу судового збору, адже суд першої інстанції стягнув судовий збір у розмірі 18 375,06 грн лише з ДП «АМПУ».

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» , за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову. Відповідно, при присудженні суми 1 153 724,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сума судового збору за майнову вимогу мала б становити 11 537,24 грн (1% від 1 153 724,40 грн). Крім того, позивачем були заявлені немайнові вимогі про визнання незаконними наказів про припинення повноважень та поновлення на роботі, за яку судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що за три вимоги дорівнює 3 220,80 грн. Таким чином, загальна сума судового збору, що підлягає стягненню, становить 11 537,24 грн + 3 220,80 грн = 14 758,04 грн. Суд першої інстанції помилково розрахував судовий збір, виходячи з 1,5 відсотка ціни позову, як для юридичної особи, що і складало б суму 18 375,06 грн.

Крім того, колегія суддів вважає, що судовий збір має бути стягнутий з обох відповідачів - Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.

При цьому колегія суддів виходить із того, що Наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27.07.2023 № 35-ОС про припинення повноважень ОСОБА_1 є первинним. Наказ Ренійської філії ДП «АМПУ» від 07.08.2023 № 525-К/21 був виданий виключно на підставі вищеозначеного рішення Міністерства про звільнення. ДП «АМПУ» не мало дискреційних повноважень щодо вибору можливих дій та не порушувало прав позивача самостійно. Наказ філії був спрямований виключно на вжиття заходів щодо виконання рішення Міністерства про звільнення, зокрема шляхом документального оформлення припинення трудових відносин та проведення необхідних у зв`язку із цим грошових розрахунків. Таким чином, відповідальність за незаконне звільнення лежить на обох відповідачах, що призвело до порушення прав позивача. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на спільність дій відповідачів, тягар судового збору має бути покладений на них у рівних частинах.

Отже апеляційна скарга Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України не підлягає задоволенню, апеляційна скарга та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», підлягає частковому задоволенню, з огляду на що, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2024 р. по цій справі № 761/29094/23 підлягає скасуванню у частині розподілу судових витрат із ухваленням у цій частині нового судового рішення, про стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України судового збору у розмірі 14 758,04 грн по 7 379,02 грн з кожного.

З огляду на те, що апеляційна скарга ДП «АМПУ» задоволена лише в частині перерозподілу судового збору, що не є зміною по суті вирішення спору чи розміру задоволених позовних вимог, а є коригуванням порядку розподілу вже нарахованих судових витрат, судовий збір за подання цієї апеляційної скарги не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в інтересах якого діє Лов`як Світлана Сергіївна, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в інтересах якого діє Ігнатенко Тетяна Борисівна, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року скасувати в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору, ухваливши у цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства«Адміністрація морських портів України» та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури Українина користь держави судовий збір в розмірі 14 758 грн по 7 358 грн з кожного.

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 червня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко