Справа № 570/2652/25
Номер провадження 2-з/570/26/2025
У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

в с т а н о в и в :

Заявниця зазначає, що 17 липня 2019 року між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, про що в книзі реєстрації здійснено актовий запис № 147 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Проте, подружні відносини у них не склалися, в зв`язку з чим заявниця змушена була звернутись з позовом про розірвання шлюбу до Рівненського районного суду Рівненської області.

У шлюбі за договорами купівлі-продажу ними спільно було придбано майно:

- Земельна ділянка кадастровий номер :05:017:1303 площею 0,1 га, дата державної реєстрації земельної ділянки: 28.12.2012, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Управління Держгеокадастру у Рівненському районі Рівненської області, право власності набуте на підставі договору купівлі- продажу земельної ділянки серія та номер 643, укладений 17.04.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвєєвою Оксаною Віталіївною. (титульний власник ОСОБА_2 );

- Автомобіль FORD FOCUS, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , право власності набуте на підставі договору купівлі- продажу, укладеного у СГ ТОВ «ОПС ПЛЮС» №010341 від 15.02.2024 року. (Титульний власник ОСОБА_1 ).

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 Цивільного кодексу України.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок та вказано, що у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі N 711/2302/18, та у постанові від 22 січня 2020 року по справі N 711/2302/18.

Однак, заявниця позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися як земельною ділянкою кадастровий номер :05:017:1303 площею 0,1 га, так і автомобілем FORD FOCUS, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , який хоч і зареєстрований за нею як за титульним власником, але фактично використовується відповідачем. Заявниця не маю жодного доступу до вказаного майна.

03.06.2025 року ОСОБА_2 повідомив заявницю, що вказаний вище автомобіль він має намір відчужити і віддав його для цього третім особам, які займаються його продажем. За його словами заявниця не має права розраховувати на компенсацію його вартості.

Зважаючи на те, що відповідач має намір ухилитися від поділу майна, що є спільною сумісною власністю, та незаконно відчужити його чи переоформити на інших осіб, що ускладнить в майбутньому виконання рішення суду, тому заявниця звернулася з заявою про забезпечення позову.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що заява підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 151 ЦПК України якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти. Реєстраційний номер облікової картки платника податків або паспортні дані інших сторін - фізичних осіб, які не є підприємцями, вказуються у випадку, якщо вони відомі заявнику.

За ч. 4 ст. 151 ЦПК України у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову є або може бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів заявника у справі у разі невжиття заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Аналізуючи матеріали справи і доводи заяви про забезпечення позову суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову та співмірність заходів забезпечення заявленим вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, тощо.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі звернення ОСОБА_1 до суду і у разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.

Є підстави вважати що земельна ділянка та автомобіль, відносно якого виник спір, може бути відчужено на користь третіх осіб.

За наведеного заява підлягає до задоволення.

Накладення арешту на майно унеможливить проводити будь-які дій щодо розпорядження майном, реєстраційні дії щодо такого майна, тому немає необхідності про це окремо зазначати в ухвалі суду за результатами розгляду поданої заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Керуючись ст. ст. 149, 150,151,157 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Заяву про забезпечення позову - задоволити.

Вжити заходи забезпечення позову (до пред`явлення позову ОСОБА_1 ) шляхом накладення арешту на майно:

- земельну ділянку кадастровий номер :05:017:1303, площею 0,1 га, що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 );

- автомобіль FORD FOCUS, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

В порядку ст. 157 ЦПК України копію ухвали надіслати Центру надання адміністративних послуг у м. Рівному (майдан Просвіти, 2, м. Рівне) для негайного виконання.

Копію ухвали надіслати заявниці, а також іншим учасникам - для відому та виконання.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Заявниця (власник майна): ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , мешканка: АДРЕСА_1 ).

Відповідач (власник майна): ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , мешканець: АДРЕСА_2 ).

Суддя Красовський О.О.