справа № 910/1849/23
провадження № 22-ц/824/7478/2025
головуючий у суді І інстанції Сенюта В.О.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з питань кіно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" про визнання незаконним і скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача Державного агентства України з питань кіно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" про визнання незаконним і скасування наказу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31 жовтня 2022 року відповідачем прийнято наказ № 108-к/тр "Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора ДП "Національний центр Олександра Довженка". Позивачка вважала вказаний наказ незаконним. Вважала, що Держкіно не мало належного обсягу повноважень та належних підстав для проведення перевірки Довженко-Центру з тих питань, які були визначені у наказі від 27 липня 2022 року № 95. За своєю сутністю перевірка, проведена згідно наказом Держкіно від 27 липня 2022 року № 95 була заходом державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, оскільки мала на меті виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктом господарювання - Довженко - Центром. Позивачка вважала, що відповідач діяв поза межами своїх визначених законом повноважень на проведення заходів державного нагляду (контролю), а також за відсутності підстав для проведення таких заходів, визначених урядом на період дії воєнного стану. На підставі викладеного, позивачка просила визнати незаконним і скасувати наказ Державного агентства України з питань кіно від 31 жовтня 2022 року № 108-к/тр "Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" та здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15 червня 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 9 січня 2024 року залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 15 червня 2023 року.

Постановою Верховного Суд від 4 червня 2024 року рішення Господарського суду міста Києва від 15 червня 2023 року, постанову Північного апеляційного господарського суду від 9 січня 2024 року скасовано, провадження у справі № (910/11135/22) 910/1849/23 закрито. Роз`яснено позивачці, що розгляд вказаної справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції та вона має право протягом 10 днів з дня отримання постанови звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2024 року задоволено заяву позивачки ОСОБА_1 . Справу № 910/1849/23 передано до Деснянського районного суду міста Києва.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного агентства України з питань кіно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" про визнання незаконним і скасування наказу відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Раєцький А.О. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що перша фундаментальна помилка, яку допустив суд першої інстанції у застосуванні матеріального права, полягає у незастосуванні спеціально-дозвільного принципу під час оцінки рішень та дій Держкіно, які останнє ухвалювало та вчиняло при управлінні Довженко-Центром.

Також вказує, що беручи до уваги хибний підхід суду, який застосував загальнодозвільний принцип під час оцінки спірного наказу Держкіно, він не зробив чіткого висновку з приводу того, яка норма безпосередньо надавала відповідачеві повноваження на ухвалення спірного рішення (формальний критерій).

Вважає, що суд самоусунувся від оцінки того, які альтернативні шляхи поведінки мав відповідач, чи має відповідач право діяти "на власний розсуд" (тобто без будь-яких зовнішніх обмежень, у т. ч. і судового контролю), чи все ж він зобов`язаний діяти "в межах чинного законодавства". Наголошує, що оскільки на Держкіно під час виконання повноважень поширює дію стаття 19(2) Конституції, будь-яке повноваження цього роду має мати за собою правове підґрунтя. Це однаково стосується і тих повноважень, у межах яких Держкіно має дискрецію, тобто можливість діяти на власний розсуд. Відповідно, будь-які дискреційні повноваження мають бути (1) встановленими законодавством та (2) реалізовуватися з урахуванням застосовних норм законодавства.

Вказує, що визначивши спірний наказ рішенням, ухваленим Держкіно у межах його дискреції, суд першої інстанції самоусунувся від його оцінки за будь-якимикритеріями, вказавши лиш, що він не може "втручатись" у дискрецію відповідача.

Зазначає, що суд першої інстанції порушив імперативну вимогу процесуального закону стосовно викладення у мотивувальній частині рішення мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного учасниками справи та мотивів відхилення доказів (ст.265(4)(2) та(3) ЦПК України).

Вказує, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості повертати справу для повторного розгляду до суду першої інстанції. Таким чином, якщо апеляційний суд дійде висновку, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, він зобов`язаний самостійно усунути її, розглянувши справу у відповідній частині de novo. Відповідно, нижче позивачка зазначає питання, на які суд першої інстанції безпідставно відмовився відповідати, але які мали значення для правильного розв`язання спору.

У частині підстав позову, які ґрунтувалися на порушеннях під час перевірки Довженко-Центру та хибності результатів цієї перевірки, суд першої інстанції не надав відповіді на такі запитання:

чи мало Держкіно повноваження проводити перевірку Довженко-Центру з предметом, що вказаний у наказі від 28.07.2022 № 95 (позовна заява, ІІІ(б)(і) та (іі)?

безвідносно до відповіді на перше запитання, чи мало Держкіно належні підстави для проведення цієї перевірки в умовах воєнного стану (позовна заява, ІІІ(б) (ііі))? та безвідносно до відповіді на перше і друге запитання, чи є обґрунтованими твердження позивачки про сутнісну хибність висновків перевірки, викладені у підрозділах ІІІ(в)(і) та ІІІ(в)(іі)(?) - (?) позовної заяви?

Вказує, що у частині підстав позову, що ґрунтувалися на необґрунтованості і помилковості висновків, викладених у службовій записці від 27 жовтня 2022 року, суд першої інстанції не зробив жодних висновків по суті аргументів з цього питання, які позивачка виклала у підрозділах ІІІ(г)(ііі) та (V) позовної заяви.

Суд також не висловив жодної позиції стосовно того, чи порушило Держкіно право позивачки, передбачене статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з урахуванням обґрунтування підрозділу III(ґ) позовної заяви.

Наголошує, що жодного доказу, поданого позивачкою, суд не оцінив та не навів мотивів відхилення доказів через їх неналежність, недопустимість, недостовірність чи недостатність. Наведення загальних положень процесуального кодексу щодо доказів не є, власне, оцінкою доказів. Відтак, дану помилку має усунути суд апеляційної інстанції та дослідити всі аргументи (підстави позову) та надати оцінку усім доказам позивачки.

13 лютого 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Державного агентства України з питань кіно - адвоката Шевчук Ю.І., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що Держкіно наполягає на висловленій листами від 20 березня 2023 року № 457/5/11-23 (відзив на позовну заяву в порядку господарського судочинства), від 29 вересня 2023 року N° 1550/5/11-23 (відзив на апеляційну каргу в порядку господарського судочинства), від 25 березня 2024 року N° 638/5/11-24 (відзив на касаційну скаргу в порядку господарського судочинства) та від 15 серпня 2024 року N° 1621/5/11-24(відзив на позовну заяву в порядку цивільного судочинства) позиції та просить суд врахувати її при прийняті рішення.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Денисюк Н.О. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Представники відповідача Державного агентства України з питань кіно - Кондратенко А.О. та Шалденко Є.М. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштового відправлення.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в цілому відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що на позивачку згідно з наказом №155-к від 15 квітня 2021 року було лише покладено виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", увільнення її від виконання таких обов`язків на підставі оспорюваного наказу відповідача здійснено в межах дискреційних повноважень та на свій розсуд і в контексті встановлення правомірності такого наказу підстави увільнення позивачки від виконання обов`язків не є обставиною, що підлягає встановленню судом.

Колегія суддів погоджується із таким висновком з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" створене на виконання Указу Президента України №511/94 від 10 вересня 1994 року "Про заходи щодо відзначення 100-річчя від дня народження Олександра Довженка ", відповідно до наказів Міністерства культури і туризму України №562 від 1 листопада 1994 року "Про створення Національного центру Олександра Довженка у м. Києві" та №429 від 22 серпня 1996 року "Про початок діяльності Національного центру О. Довженка" на підставі Закону України "Про кінематографію" та передано до сфери управління Міністерства культури і туризму України згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №192-р від 10 червня 2005 року.

Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" є правонаступником Державної установи "Національний центр Олександра Довженка" та Госпрозрахункового підприємства "Київська кінокопіювальна фабрика" згідно з наказом Міністерства культури і мистецтв України №161 від 24 березня 1999 року "Про реорганізацію Київської кінокопіювальної фабрики та Національного центру Олександра Довженка", а також Державного підприємства "Українська кіностудія анімаційних фільмів" згідно з наказом Міністерства культури України №256 від 29 березня 2019 року "Про реорганізацію Державного підприємства "Українська кіностудія анімаційних фільмів".

Згідно з п. 1.3 статуту Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України №1879 від 3 червня 2020 року, підприємство за своєю організаційно-правовою формою є державним підприємством, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України (уповноважений орган управління).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №91-р від 26 січня 2022 року Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка" передано зі сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України до сфери управління Державного агентства України з питань кіно.

Наказом Державного агентства України з питань кіно №79 від 30 червня 2022 року затверджено Акт приймання-передачі нерухомого майна цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка".

Судом також встановлено, що наказом ДП "Національний центр Олександра Довженко" №68-К від 30 серпня 2019 року ОСОБА_1 , начальника відділу виставкових проектів та освітніх програм з 2 вересня 2019 року за її згодою переведено постійно на посаду керівника Музею кіно Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка".

Відповідно до наказу від 15 квітня 2021 року № 155-к Міністерство культури та інформаційної політики України (яке відповідно до пункту 1.3 Статуту Центру, затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 3 червня 2020 року № 1879 (діюча редакція) є уповноваженим органом управління) поклало виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" на ОСОБА_1 , керівника музею Центру.

Відповідно до наказу Державного агентства України з питань кіно "Про проведення перевірки Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" від 28 липня 2022 року № 95 була проведена перевірка Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка". За результатами проведеної перевірки установлено порушення, які Держкіно (уповноважений орган управління) рекомендовано усунути та вжити заходів щодо притягнення до відповідальності осіб, за неналежне виконання своїх службових обов`язків, що призвело до виявлених в ході перевірки порушень та недоліків.

Згідно наведеної у службовій записці від 27 жовтня 2022 року № 74/5/8-22 першого заступника Голови Держкіно інформації невиконання доручень та наказів уповноваженого органу управління з боку керівництва Центру має систематичний характер, що в результаті призводить до неефективного управління Центром та майном, переданим Центру в управління.

З огляду на те, що керівництвом Центру не вжито заходів по усуненню недоліків та не проінформовано Держкіно про проведену роботу, що вказує на неефективне управління Центром та неналежне виконання посадових обов`язків керівництва Центру, відповідно до наказу Державного агентства України з питань кіно від 31 жовтня 2022 року № 108-к/тр "Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", з 2 листопада 2022 року ОСОБА_1 , керівника Музею кіно Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", увільнено від виконання обов`язків генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка".

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом вказувала на те, що рішення Державного агентства України з питань кіно, викладене у наказі №108-к/тр від 31 жовтня 2022 року, ухвалене з мотивів, які є безпідставними та необґрунтованими, оскільки такі мотиви ґрунтуються на результатах перевірки, проведеної за наказом №95 від 28 липня 2022 року, яка була заходом державного нагляду (контролю) щодо Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка". Проте, на проведення такого заходу відповідач не мав достатнього обсягу повноважень і підстав, а висновки перевірки, оформлені актом №1 від 2 вересня 2022 року, є змістовно хибними, оскільки ґрунтуються або на поверхневій та неповній оцінці питань, що були предметом перевірки, або на неправильному тлумаченні і застосуванні законодавства, або містить логічні хиби.

Позивачка також стверджувала, що обставини, викладені у службовій записці №74/5/8-22 від 28 жовтня 2022 року, не повною мірою відповідають дійсності і у будь-якому разі не свідчать про неналежне виконання нею обов`язків генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка". Насамкінець, на переконання позивачки, увільнення її від виконання обов`язків генерального директора є втручанням у її право на повагу до приватного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, і це втручання не було допустимим, зокрема, не може вважатися "встановленим законом" для цієї норми. Як наслідок, позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства України з питань кіно №108-к/тр від 31 жовтня 2022 року "Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка".

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач вказував на те, що здійснена на підставі наказу №95 від 28 липня 2022 року перевірка не є заходом державного нагляду (контролю) у сфері кінематографії, а є перевіркою підприємства уповноваженим органом управління з метою з`ясування поточного стану справ на підприємстві та додержання його посадовими особами положень чинного законодавства України. Також відповідач вказував на відсутність факту порушення, оспорювання чи невизнання порушених прав позивачки спірним наказом, оскільки доводи ОСОБА_1 не містять жодного обґрунтування негативного впливу спірного рішення на її конкретні індивідуально виражені права та свідчать лише про особисту незгоду з наказом. Насамкінець, відповідач посилався на відсутність факту втручання у приватне життя ОСОБА_1 внаслідок прийняття спірного наказу, оскільки позивачка не зазначає, які саме дії, на її переконання, є втручанням у приватне життя та як саме, з урахуванням положень ст. 32 Конституції України та ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, таке втручання було вчинене.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Забезпечення безперервної роботи підприємства, установи чи організації незалежно від форми власності, час від часу, призводить до необхідності застосування такої трудоправової конструкції як тимчасове виконання обов`язків керівника або працівника. Відносини із виконання обов`язків за вакантною посадою (може бути тільки на тимчасовій основі) до обрання за конкурсом чи призначення на посаду.

Правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі Кодексу законів про працю України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС "Про порядок оплати тимчасового замісництва" від 29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

Виходячи з системного аналізу норм, виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язане з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації, є тимчасовим замісництвом. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) на підприємстві. Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Працівнику, що заміщує, виплачується різниця між фактичним окладом і посадовим окладом працівника, якого він заміщує.

Виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва, такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний період часу.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 22 серпня 2018 року у справі № 464/2149/15-ц (провадження № 61-5987зпв18), від 28 серпня 2019 року у справі № 201/15850/17-ц, провадження № 61-37566св18, від 29 квітня 2020 року у справі № 757/61267/16-ц, провадження № 61-18395св18.

Зокрема, у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 464/2149/15-ц (провадження № 61-5987зпв18) Верховний Суд зазначив, що звільнення позивача від тимчасового виконання обов`язків директора ДП "Аргентум" не свідчить про припинення трудових відносин, та врахувавши, що позивач продовжує працювати на підприємстві на посаді заступника директора з фінансових питань, що оспорюваний наказ не порушує трудових прав ОСОБА_1, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування та поновлення позивача на посаді виконуючого обов`язки директора.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 201/15850/17-ц, провадження № 61-37566св18, у якій Верховний Суд виходив з того, що права позивача не порушені, спірний наказ скасований наказом керівника міністерства, позивач фактично виконує обов`язки директора ДП, що він підтвердив у судовому засіданні, тому підстав для визнання незаконним оскаржуваного наказу немає.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

В суді апеляційної інстанції колегією було вчинено дії щодо з`ясування обставин, на відновлення якого права заявлені вимоги позову про визнання незаконним і скасування наказу Державного агентства України з питань кіно від 31.10.2022 року за №108-к/тр "Про увільнення від виконання обов`язків генерального директора державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка". Представником позивача були надані пояснення, відповідно до яких у разі скасування спірного наказу, будуть відновлені права позивача щодо продовження виконання обов`язків генерального директора.

При цьому, як слідує із обставин справи, за позивачкою зберігається на постійній основі посада керівника Музею кіно названого Державного підприємства. Відтак, право позивачки на працю за основним місцем роботи не порушене. А право на зайняття обов`язків генерального директора державного підприємства носило тимчасовий строковий характер. Увільнення від обов`язків в.о. не є незаконним втручанням у трудові права позивачки, оскільки це не призвело до погіршення її становища, в даному випадку вона повернувся на попередню посаду.

За таких обставин, увільнення позивачки від виконання обов`язків генерального директора державного підприємства, на переконання колегії апеляційного суду та з урахуванням релевантної судової практики розгляду подібних спорів, не свідчить про порушення саме її трудових прав. Також не є доведеним незаконне втручання у її право на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки таке втручання є встановленим законом. А саме, як було встановлено у цій справі, із правовідносин, що склались між сторонами убачається те, що основним місцем роботи ОСОБА_1 була посада керівника Музею кіно Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", а обов`язки генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" вона виконувала тимчасово, а не на постійній основі.

Вказане також узгоджується з положеннями статуту Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", затвердженого наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 3 червня 2020 року № 1879 та погодженого на загальних зборах трудового колективу (протокол від 25 березня 2020 року № 4), пунктом 9.2 якого визначеного, що керівництво діяльністю Центру (Державне підприємство "Національний центр Олександра Довженка") здійснює генеральний директор, який призначається на посаду уповноваженим органом управління за результатами конкурсного відбору шляхом укладення з ним контракту.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із доводами сторони позивача про те, що законодавство України наразі не містить жодних чітких і зрозумілих правил стосовно процедури покладення обов`язків за певною посадою і увільнення від їх виконання.

Наявна сьогодні практика Верховного Суду щодо особливостей оплати праці виконуючого обов`язки, а також особливостей поновлення його на посаді вказує на підходи, якими судова влада долає правову невизначеність.

Крім того, порядок призначення на спірну посаду визначений статутом Державного підприємства.

У відповідності до розділу 8 статуту Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" до виключної компетенції уповноваженого органу управління центром, серед інших, належить призначення на посаду та звільнення з посади генерального директора центру, укладення та розірвання з ним контракту, здійснення контролю за додержанням вимог контракту.

Згідно з п. 9.1 статуту управління центром здійснюється на основі поєднання прав уповноваженого органу управління, єдиноначальності генерального директора центру та самоврядування трудового колективу.

Відповідно до п. 9.2 статуту керівництво діяльністю Центру здійснює генеральний директор, який призначається на посаду уповноваженим органом управління за результатами конкурсного відбору шляхом укладення з ним контракту. Уповноважений орган управління укладає письмовий контракт з генеральним директором Центру, яким визначаються. зокрема, права та обов`язки генерального директора, умови його матеріального забезпечення тощо. Дострокове звільнення генерального директора з посади може бути здійснено уповноваженим органом управління на підставах, передбачених чинним законодавством України та відповідно до укладеного з ним контракту, що передбачено у п. 9.3 статуту.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не призначалась на посаду генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", за відсутності обставин завершення процедури проведення конкурсного відбору шляхом укладення з нею контракту, що сторонами у даній справі не заперечується, а обов`язки генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" ОСОБА_1 виконувала тимчасово, а не на постійній основі, те, що спірним наказом її не було звільнено з посади генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", а увільнено від виконання обов`язків генерального директора підприємства, та те, що у даному випадку не відбулось припинення повноважень керівника юридичної особи (її виконавчого органу), у розумінні пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що увільнення її від виконання таких обов`язків на підставі оспорюваного наказу відповідача здійснено в межах дискреційних повноважень, переслідувало легітимну мету та було пропорційним цій меті.

У доводах апеляційної скарги сторона позивача посилається на хибність висновків суду першої інстанції, який застосував загальнодозвільний принцип під час оцінки спірного наказу Держкіно, оскільки не зробив чіткого висновку з приводу того, яка норма безпосередньо надавала відповідачеві повноваження на ухвалення спірного рішення (нормальний критерій). Вважає, що мав бути застосований спеціальнодозвільний принцип.

Спеціально-дозвільний принцип закріплений у конституційній нормі - ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В обгрунтування помилковості висновків суду першої інстанції скаржник посилається виключно на положення ст. 19 Конституції України та не наводить жодної конкретної норми права, яка порушена відповідачем. Так само не наводить жодної норми права, чи фактичної обставини, яка свідчить, що позивачка мала правомірні очікування щодо продовження виконання обов`язків, які були покладені на неї тимчасово, а не за наслідком проходження конкурсного відбору та укладення відповідного контракту.

Ураховуючи наведене судом не встановлено обставин, за яких використання відповідачем дискреційних повноважень було здійснено у свавільний спосіб.

Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги, а саме в частині незгоди позивачки з підставами, які були зазначені у оспорюваному наказі колегія апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно з принципами цивільного судочинства, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Оскільки працівник оскаржує лише наказ про увільнення від виконання обов`язків директора і не оскаржує наказ про проведення перевірки від 28.07.2022 року за №95 та результати перевірки, суд, за загальним правилом, не зобов`язаний давати оцінку наказу про результати перевірки як такому.

Однак, суд може досліджувати наказ про результати перевірки та встановлені в ньому недоліки як доказ, якщо це має значення для обґрунтування законності наказу про увільнення.

Таким чином, хоча суд і не розглядає законність наказу про перевірку сам по собі (оскільки він не оскаржується), суд може оцінити його зміст та обставини його видання в контексті розгляду спору щодо наказу про увільнення.

Колегія апеляційного суду не може визнати обґрунтованими та доведеними доводи позову та апеляційної скарги про те, що перевірка, проведена за наказом Держкіно від 28.07.2022 року, була заходом державного нагляду (контролю) щодо Довженко-Центру, на проведення якого Держкіно не мало достатнього обсягу повноважень і підстав.

Як убачається із змісту позову, сторона позивача обґрунтовує відповідні доводи посиланням на Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", положення статті 1 якого визначають державний нагляд (контроль) як діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища

В той же час, зміст наказу про проведення перевірки від 28.07.2022 року за №95 визначає як підставу для перевірки положення ч. 2 ст. 73 ГК України, ч. 1 ст. 1, абзацу 5 ч. 4 ст. 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" (та інші нормативно-правові акти), які регулюють повноваження органу державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, по відношенню до якого орган державної влади є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України (частина перша статті З Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011р. №3166-VI (зі змінами)).

Згідно положень пункту 2 Положення про Державне агентство України з питань кіно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2014р. № 277 (зі змінами), Держкіно у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента У країни та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно положень абзацу п`ятого частини першої статті 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів як державне підприємство, що діє на основі державної власності.

Залежно від способу утворення (заснування) та формування статутного капіталу в Україні діють підприємства унітарні та корпоративні (частина третя статті 63 ГК України).

Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є підприємства державні, комунальні, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника (частина четверта статті 63 ГК України).

Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління (частина перша статті 73 ГК України).

Згідно положень частини другої статті 73 ГК України орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених ГК України та іншими законодавчими актами.

Згідно положень частини першої статті 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" управління об`єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно положень абзацу п`ятого частини першої статті 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

Згідно положень абзацу першого підпункту "а" пункту 2Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" від 21.09.1998р. № 1482 (зі змінами) (далі - Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності) об`єктами передачі згідно з цим Положенням є єдині (цілісні) майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів (далі - підприємства).

Згідно положень підпункту "а" пункту 4 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності передача об`єктів права державної власності здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених підпунктом "а" пункту 2 цього Положення.

Згідно положень підпункту 5 пункту 1 Указу Президента України "Про заходи щодо сприяння розвитку кінематографії в Україні" від 10.09.2021р. № 464/2021 з метою сприяння розвитку кінематографії як економічно самодостатньої і конкурентоспроможної індустрії, формування сучасної інфраструктури для виробництва, демонстрування та розповсюдження кінопродукції, створення для іноземних суб`єктів кінематографії сприятливих умов для виробництва фільмів на території України Кабінету Міністрів України доручено вжити в установленому порядку заходів щодо забезпечення ефективного управління цілісними майновими комплексами державних підприємств, які провадять діяльність у сфері кінематографії.

Згідно положень пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісного майнового комплексу державного підприємства Національний центр Олександра Довженка" до сфери управління Державного агентства з питань кіно" від 26.01.2022р. № 91-р передано цілісний майновий комплекс державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНИЙ ЦЕНТР ОЛЕКСАНДРА ДОВЖЕНКА" (код згідно з ЄДРГІОУ 22928085) із сфери управління Міністерства культури та інформаційної політики України до сфери управління Державного агентства України з питань кіно.

Згідно положень абзацу першого пункту 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком до Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, затвердженого цією постановою. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується органом, який створив комісію. Право на управління об`єктом передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.

30.06.2022р. Комісією з питань передачі об`єктів у складі представників від Міністерства культури та інформаційної політики України, Держкіно та ДП "ДОВЖЕНКО-ІДЕНТР" було підписано Акт приймання-передачі нерухомого майна цілісного майнового комплексу ДП "ДОВЖЕНКО-ЦЕНТР".

30.06.2022р. наказом Державного агентства України з питань кіно №. 79 Про затвердження Акта приймання-передачі нерухомого майна цілісного майнового комплексу Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" вищезазначений Акт було затверджено.

Отже, Держкіно набуло право управління ДП "ДОВЖЕНКО-ЦЕНТР" з 30.06.2022 р. - з дати підписання Актів приймання-передачі нерухомого майна цілісного майнового комплексу ДГІ "ДОВЖЕНКО-ЦЕНТР" та відповідно повноважень, передбачених положеннями статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

Особливості управління державним унітарним підприємством визначаються Законом України "Про управління об`єктами державної власності" (абзац п`ятий частини шостої статті 73 ГК України).

Згідно положень частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань здійснюють контроль:

за додержанням статутів підприємств, що належать до сфери їх управління (пункт 3 частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності");

за дотриманням керівниками підприємств, що належать до сфери їх управління вимог, укладених з ними контрактів ( пункт 4 частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності";

за виконанням стратегічних планів розвитку державних унітарних підприємств (пункт 5 частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності");

за виконанням річних фінансових та інвестиційних планів, а також інвестиційних планів на середньострокову перспективу (3-5 років) державних підприємств що належать до сфери їх управління(пункт 6 частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності");

за ефективним використанням та збереженням об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні(пункт 11 частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності");

за використанням орендованого державного майна (пункт 32 частини першої статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності").

Згідно положень абзацу четвертого підпункту 3 пункту 7 Типового положення про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2011р. № 59 (зі змінами) (далі - Типове положення про бухгалтерську службу) бухгалтерська служба бюджетної установи відповідно до покладених на неї завдань здійснює поточний контроль за веденням бухгалтерського обліку, складенням фінансової та бюджетної звітності, дотриманням бюджетного законодавства та національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку в державному секторі, а також інших нормативно-правових актів щодо ведення бухгалтерського обліку бухгалтерськими службами бюджетних установ, які підпорядковані бюджетній установі.

Згідно положень підпункту 33 пункту 2 Розділу 2 Типового положення про службу управління персоналом державного органу служба управління персоналом державного органу відповідно до покладених на неї завдань за дорученням керівника державного органу перевіряє дотримання законодавства про працю та стан управління персоналом у підпорядкованих організаціях.

Згідно положень підпункту 6 пункту 1 розділу II Типового положення проуповноважений підрозділ (уповноважену особу) з питань запобігання та виявлення корупції, затвердженого наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 27.05.2021р. № 277/21 основними завданнями уповноваженого підрозділу (уповноваженої особи) з питань запобігання та виявлення корупції є здійснення контролю за дотриманням антикорупційного законодавства, у тому числі на підвідомчих підприємствах, в установах та організаціях.

Згідно положень абзацу першого пункту 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016р. № 921 (зі змінами) (в редакції чинній на момент проведення Держкіно перевірки ДП "ДОВЖЕНКО- ЦЕНТР") центральні органи виконавчої влади та інші державні органи відповідно до затверджених ними планів проводять щороку перевірку стану військового обліку на підприємствах, в установах та організаціях, які перебувають у сфері їх управління.

За результатами перевірки складаються акти, які в чотирнадцятиденний строк після її закінчення надсилаються відповідним керівникам та районним (міським) територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки для реагування та вжиття заходів згідно із законодавством. Результати перевірок вносяться до журналів обліку результатів перевірок стану військового обліку призовників і військовозобов`язаних та звіряння облікових даних з даними районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (абзац другий пункту 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних).

Відтак, наведені доводи стороною позивача про відсутність повноважень відповідача щодо проведення заходів державного нагляду (контролю) ґрунтуються на власному тлумаченні норм права в частині помилкового ототожнення цих заходів із повноваженнями структурних підрозділів органів виконавчої влади стосовно здійснення з окремих питань контролю і перевірки підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління таких органів виконавчої влади.

Також сторона відповідача заперечувала застосування заходів державного нагляду (контролю) у сфері кінематографії при перевірці ДП "Довженко-Центр" від 28.07.2022 року за №95, оскільки перевірка Держкіно (як органом управління державним майном, до сфери управління якого належить ДП "Довженко-Центр") мала інший правовий характер та мету, відмінні від мети державного нагляду (контролю) у сфері кінематографії.

Безпосередньо у наказі від 27.07.2022 № 95 Держкіно визначило такий предмет перевірки Довженко-Центру:

стан планування діяльності з внутрішнього аудиту, організації та здійснення внутрішнього аудиту;

порядок ведення бухгалтерського обліку, складення фінансової та бюджетної звітності;

дотримання порядку ведення фінансово-господарської діяльності, фінансово-бюджетної дисципліни, відображення у документах достовірної та у повному обсязі інформації про господарські операції і результати діяльності, необхідної для оперативного управління бюджетними призначеннями (асигнуваннями) та фінансовими і матеріальними (нематеріальними) ресурсами тощо;

стан дотримання антикорупційного законодавства;

стан ведення військового обліку;

порядок проведення оцінки вартості об`єктів нерухомого майна, які належать Довженко-Центрові.

Також не можна визнати обґрунтованими доводи позову та апеляційної скарги в частині незгоди позивача з висновками перевірки, оформленої актом від 02.09.2022 року №1, які на переконання сторони позивача, є змістовно хибними, оскільки вони ґрунтуються або на поверхневій та неповній оцінці питань, що були предметом перевірки, або на неправильному тлумаченні і застосуванні законодавства, або містять логічні хиби.

В той же час, наявність чи відсутність порушень, які встановлені за результатом проведеної перевірки, не мають юридичних наслідків для працівника у виді застосування до такого працівника дисциплінарних стягнень у виді догани, попередження, звільнення, депреміювання, тощо.

Дискреція підприємства у межах господарської діяльності є досить широкою, але не безмежною. Вона включає право самостійно приймати рішення щодо управління, організації праці, кадрової політики тощо.

До сфери дискреційних повноважень підприємства, зокрема, можуть належати: прийняття рішення про тимчасове покладання обов`язків на працівника на вакантній посаді; оцінка ефективності роботи працівника, в тому числі на тимчасово зайнятій посаді; прийняття рішення про припинення тимчасового покладання обов`язків, якщо підприємство вважає це за доцільне для ефективного управління.

Таким чином, право підприємства припиняти тимчасове покладання обов`язків з метою ефективного управління є важливим елементом його господарської діяльності.

У даній справі судом не встановлено обставин, за яких рішення відповідача про припинення тимчасового покладання обов`язків має ознак дискримінації, є несправедливим або грубо порушують трудові права позивача.

З урахуванням наведеного, колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не призначалась на посаду генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", за відсутності обставин завершення процедури проведення конкурсного відбору шляхом укладення з нею контракту, що сторонами у даній справі не заперечується, а обов`язки генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" ОСОБА_1 виконувала тимчасово, а не на постійній основі, те, що спірним наказом її не було звільнено з посади генерального директора Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка", а увільнено від виконання обов`язків генерального директора підприємства, та те, що у даному випадку не відбулось припинення повноважень керівника юридичної особи (її виконавчого органу), у розумінні пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що увільнення позивачки від виконання таких обов`язків на підставі оспорюваного наказу відповідача здійснено в межах дискреційних повноважень.

Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба