П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Київ

Справа №369/12002/18

Провадження: № 22-ц/824/9385/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів, Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шаповал Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчук Л. М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, про знесення самочинного будівництва,

у с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,045 га, кадастровий номер :02:003:5097, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житлового будинку, що на ній розташований. Сусідка, відповідачка у справі, самовільно розпочала будівництво господарської споруди на земельній ділянці площею 0,084 га, кадастровий номер :02:003:5096, за адресою: АДРЕСА_1 , на відстані 1 м від межі між земельними ділянками та на відстані 4 м. від її житлового будинку. Оскільки, таке будівництво здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема, протипожежних норм, виникла необхідність звернення до суду із вказаним позовом, оскільки, відповідачем порушується її право власності.

Ураховуючи викладене, просила зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва (господарську споруду-баню), побудовану на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 ., кадастровий № ;02:003:5096.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва - господарську споруду з газоблоків, побудований (або такий, що будується) на земельній ділянці, площею 0,084 га, кадастровий номер :02:003:5096, за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на відстані 4 метри від житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належить на правівласності ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,80 грн. та витрати за проведення судової експертизи в розмірі 6280грн.

Ухвалою Києво-Святошинського раойнного суду Київської області від 30 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року залишено без задоволення.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Шаповал О. В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідачка не була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання та дізналася про ухвалене рішення суду, фактично, випадково.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою лист Державної архітектурної будівельної інспекції у Київській області від 32.07.2018 року №10/10-4/2307/02, яким повідомлено про відсутність інформації про видачу в період з 2008 по 2011 роки ОСОБА_2 документів дозвільного характеру на будівництво.

З огляду на зазначене, а також ураховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 отримала будівельний паспорт на будівництво, нерухоме майно - господарська будівля, не є самочинним будівництвом.

Звертає увагу суду й на те, що господарське приміщення почало будуватися ще до розподілу земельних ділянок, та ОСОБА_2 було про це достеменно відомо.

Судом першої інстанції не враховано принципу добросусідських відносин.

Крім того, судом не враховано, що саме позивачка допустила під час будівництва будинку порушення норм будівництва, що призвело до обвалу стіни її будинку на земельну ділянку відповідачки.

Відмічає, що суд залишив поза увагою те, що при будівництві відповідачкою будинку, було погоджено всі межі земельної ділянки та будівництво на ній, водночас, межі земельної ділянки позивачки погоджені відповідачкою не були.

Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги будівельний паспорт відповідачки як доказ, без належного обґрунтування відхилення такого доказу, всупереч ст. 89, 263 ЦПК України.

Підсумовуючи, зазначила, що всі матеріали у справі не були ретельно досліджені, в судовому засіданні та, в рішенні суду не відображена правова позиція з урахуванням правових норм, а деякі докази взагалі, судом першої інстанції залишені поза увагою.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні адвокат Шаповал О. В. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав та просила задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Тарасівської сільської ради №10/20 від 16 березня 2015 року затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1290 га, кадастровий номер :02:003:5065, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 , за рахунок земель запасу Тарасівської сільської ради.

18.05.2015 року відділом містобудування і архітектури Києво-Святошинської райдержадміністрації ОСОБА_1 було видано будівельний паспорт на об`єкт будівництва, а саме житловий будинок загальною площею до 300 кв. м., гараж, баня, господарське приміщення, альтанка, навіс на земельній ділянці в АДРЕСА_1 .

Згідно експлікації, яка розміщена на схемі забудови земельної ділянки, що міститься у вказаному будівельному паспорті: житловий бідинок (розпочате будівництво; гараж; баня; господарське приміщення; навіс; альтанка; джерело постачання; септик).

22.08.2015 року здійснено реєстрацію житлового будинку, що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :02:003:5065, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .

В подальшому, за заявою ОСОБА_1 здійснено розподіл зазначеної земельної ділянки, на дві окремі земельні ділянки площею 0,084 га та 0,045 га та виготовлено нові правовстановлюючі документи на новоутворені земельні ділянки.

Отже, з огляду на розподіл земельної ділянки :02:003:5065, яка належала ОСОБА_1 , розподілено та присвоєно кадастрові номери земельним ділянкам: :02:003:5096, площею 0,084 та :02:003:5097, площею 0,045 га.

07.10.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,045 га, кадастровий номер :02:003:5097, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)(т. 1, а. с. 7).

Отже, позивачка є власником земельної ділянки площею 0,045 га, з кадастровим номером :02:003:5097 за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачка також є власником житлового будинку загальною площею 292,8 кв.м., житловою площею 95,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:003:5097.

28.07.2018 року депутатом Тарасівської сільської ради Кузьменко В. Ф. складено акт, в якому вказано, що сусідка, яка проживає по АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 на своїй земельній ділянці самовільно розпочала будівництво із газоблоку на відстані 4 м від житлового будинку ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 14).

19.09.2018 року листом відділу РВ ГУ ДСНС України в Київській області повідомлено про те, що відповідно до п. 15, таблиці 15.2 ДБН Б. 2.2-.12:2018 «Планування і забудова території» протипожежні відстані слід приймати не менше 8-ми метрів. Водночас, оскільки Києво-Святошинський районний відділ не має законних підстав для здійснення перевірки, ініційовано перед Києво-Святощинською районною державною адміністрацією створення комісії для об`єктивного розгляду звернення ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 17).

В той же день, Департаментом Державної архітектурної-будівельної інспекції у Київській області ОСОБА_2 повідомлено про те, що під час виїзду на місце за адресою в АДРЕСА_1 - власниця земельної ділянки ОСОБА_1 була відсутня, у зв`язку з чим, провести контроль не було можливим. Крім того, повідомлено про те, що ОСОБА_1 надіслано листи з проханням прибути до Департаменту з необхідними документами для подальшого проведення перевірки (т. 1, а. с. 15-16).

Згідно Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи у цивільній справі № 369/12002/18 від 12.02.2021 року № 18921/19-43 зазначено, що за результатами проведеного експертом дослідження, визначити порушення вимог державних стандартів, будівельних норм та правил, протипожежних норм під час будівництва об`єкту самочинного будівництва (господарська споруда - баня), побудованого (або такого, що будується) на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:5096 не вбачається за можливе, в зв`язку із ненаданням експерту на дослідження проектної та виконавчої документації; в зв`язку з недотриманням вимог п. 15.2.2 табл. 15.2 (3), а саме відсутністю належного протипожежного розриву між будівлями самовільно збудованої споруди з газоблоків домоволодіння АДРЕСА_2 та житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_2 , технічна можливість усунути порушення вимог законодавства у галузі будівництва, в тому числі в частині протипожежних вимог, будівельних та санітарно-епідеміологічних норм і правил іншим шляхом, ніж знесення об`єкту самочинного будівництва (господарська споруда), побудованого (або такого, що будується) на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:003:5096, відсутня (т. 1, а. с. 65- 76).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено і надано суду належні і допустимі докази в обгрунтування заявлених позовних вимог, і тому, слід зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести об`єкт самочинного будівництва - господарську споруду з газоблоків, побудований (або такий, що будується) на земельній ділянці, площею 0,084 га, кадастровий номер :02:003:5096 за адресою АДРЕСА_1 , що знаходиться на відстані 4 метри від житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржниця посилається на те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без її участі, а тому вона не мала можливості скористатися правом на справедливий суд.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 01 жовтня 2018у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (т. 1, а. с. 20).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 28 квітня 2021 рокуу даній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 12 липня 2021 року о 12:30, про що ОСОБА_1 була достеменно повідомлена (т. 1, а. с. 95, 99).

12 липня 2021 року справа була знята з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, судове засідання перенесено на 21 жовтня 2021 року о 12:30 (т. 1, а. с. 101).

Після чого, розгляд справи неодноразово відкладався, останнє судове засідання по суті справи було призначено на 18.02.2022 року.

Однак, матеріали справи не містять належного повідомлення ОСОБА_1 про дату та час судового засідання.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують апеляційні або касаційні суди, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення від 17 січня 1970 року у справі «Delcourt v. Belgium» («Делькур проти Бельгії»), заява № 2689/65, пункт 25 та рішення від 11 жовтня 2001 року у справі «Hoffmann v. Germany» («Гофман проти Німеччини»), заява № 34045/96, пункт 65).

ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення від 08 квітня 2010 року у справі «GUREPKA v. UKRAINE (№ 2)» («Гурепка проти України (№ 2)»), заява № 38789/04, § 23).

Також ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення від 13 грудня 2011 року у справі «TRUDOV v. RUSSIA», заява № 43330/09, § 25, 27).

Положеннями ч.6 ст.128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 18 квітня 2022 року у справі №522/18010/18, обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однієї з основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглянувши справу за відсутності належних доказів повідомлення відповідачки про розгляд справи по суті, суд першої інстанції не забезпечив ОСОБА_1 можливості обґрунтувати свої заперечення щодо позову і, таким чином, не взяв до уваги вимоги ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи позовні вимогиОСОБА_2 , суд ураховує наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами першою, четвертою та сьомою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил, відповідно до положень законів України «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц, а також постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка надала належні та допустимі докази, які свідчать про здійснення відповідачкою самочинного будівництва.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка вживала заходів досудового врегулювання спору, зокрема, зверталася безпосередньо до відповідачки з вимогою усунути порушення шляхом перебудови нерухомого майна або іншим мирним способом.

Колегія суддів наголошує, що знесення самочинного будівництва є крайнім заходом, який може бути застосований виключно у випадках, коли інші шляхи усунення порушень є неможливими або неефективними.

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів про відмову відповідачки від співпраці чи ухилення від здійснення перебудови, а також зважаючи на те, що можливість приведення об`єкта нерухомості у відповідність до вимог законодавства належним чином не досліджувалась, висновок суду першої інстанції про задоволення позову є передчасним та недостатньо обґрунтованим.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що згідно частини другої статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» cуб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.

Частиною другою статті 5 цього закону передбачено, що вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Отже, згідно із вимогами чинного законодавства суб`єктами містобудування є власники відповідних об`єктів нерухомості (житлових будинків, споруд, земельних ділянок тощо).

Позивачкою також не зазначено і матеріалами справи не встановлено, що ОСОБА_1 вручались приписи контролюючих органів щодо усунення порушень, крім того, вона не притягалися до адміністративної відповідальності, тому підстави для зобов`язання відповідачку знести спірну забудову відсутні.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 199/13042/13-ц, 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18, від 02 червня 2022 року у справі № 727/7282/15-ц, від 27 червня 2022 року у справі № 723/2158/19.

Більш того, позивачка долучила до матеріалів справи лист Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, яким ОСОБА_2 було повідомлено, що під час виїзду на місце за адресою: АДРЕСА_1 , власниця земельної ділянки - ОСОБА_1 - була відсутня, у зв`язку з чим проведення контрольного огляду виявилося неможливим. Крім того, ОСОБА_1 було направлено листи з проханням з`явитися до Департаменту з відповідними документами для належного здійснення перевірки.

Водночас, такі обставини лише підтверджують передчасність звернення позивачки до суду, оскільки відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що компетентні органи дійшли висновку про незаконність дій відповідачки та винесли відповідні правові рішення чи приписи.

Посилання позивачки на акт депутата Тарасівської сільської ради Кузьменка В. Ф., у якому зазначено, що ОСОБА_1 , мешканка АДРЕСА_2 , самовільно розпочала будівництво з газоблоку на відстані 4 м від житлового будинку ОСОБА_2 , також не може вважатися належним доказом факту самочинного будівництва. Зазначений акт не є процесуальним документом, не створює жодних юридичних наслідків та не має обов`язкової доказової сили.

Більш того, акт депутата не є приписом у розумінні законодавства, тобто письмовою вимогою посадової особи органу державного нагляду (контролю), обов`язковою до виконання у визначені строки.

Матеріали справи дійсно містять докази звернення позивачки до Державної інспекції архітектури та містобудування України щодо нібито самочинного будівництва. В той же час, відсутні будь-які підтвердження того, що відповідний орган провів перевірку, виявив порушення, склав припис або іншим чином зафіксував факт самовільного будівництва з боку відповідачки, і що ОСОБА_1 відмовилася його виконати.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цілому знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, а відтак, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Водночас, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині оскарження правомірності дій ОСОБА_2 (зокрема, лист ДАБІ від 32.07.2018 №10/10-4/2307/02 щодо відсутності дозвільних документів та твердження про порушення будівельних норм позивачкою), оскільки ці питання виходять за межі предмету розгляду цієї справи та можуть бути предметом окремого провадження.

Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги скаржниця також просила скасувати ухвалу від 30.01.2025 року в частині відмови у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. Проте, колегія суддів розцінює відповідні доводи як заперечення, яким вже надано правову оцінку вище в контексті неналежного повідомлення відповідачки про дату і час судового засідання.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги адвоката Шаповал О. В. в інтересах ОСОБА_1 та скасування судового рішення саме понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, підлягають відшкодуванню за рахунок позивачки у розмірі 1057 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Шаповал Олени Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057 грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова