справа № 363/4257/24
головуючий у суді І інстанції Рукас О.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 6 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 3 вересня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, про що органом реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис № 366. На час подання позову шлюб між подружжям не розірвано, але шлюбні стосунки між подружжям фактично припинено.

За час перебування у шлюбі подружжям за спільні кошти придбано наступне майно: 1) квартиру загальною площею 86,3 кв. м (житлова площа 42,6 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 ; підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу № 430 від 7 квітня 2023 року, право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 ; 2) нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038; підставою набуття права власності є договір купівлі-продажу № 433 від 7 квітня 2023 року, право власності на приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 ; 3) транспортний засіб марки Peugeot, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований 28 березня 2024 року на ОСОБА_2 у ТСЦ 3245, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ; 4) транспортний засіб марки Kia, моделі Sportage, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований 10 березня 2023 року на ОСОБА_1 .

Враховуючи, що вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, то ОСОБА_2 з викладених у позові підстав просила здійснити його поділ наступним чином: 1) визнати за ОСОБА_2 право власності на а) транспортний засіб марки Peugeot, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а також б) 61/100 частки у праві власності на квартиру загальною площею 86,3 кв. м (житлова площа 42,6 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на а) транспортний засіб марки Kia, моделі Sportage, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , а також б) на нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038, а також в) 39/100 частки у праві власності на квартиру загальною площею 86,3 кв. м (житлова площа 42,6 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_2 просила вирішити питання про розподіл судових витрат.

Також відповідачем було подано зустрічний позов про визнання права особистої приватної власності (Т. 1, а.с. 98-147), в якому ОСОБА_1 з викладених у зустрічній позовній заяві підстав просив визнати за ним право приватної власності на майно: 1) квартиру загальною площею 86,3 кв. м (житлова площа 42,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038; 3) транспортний засіб марки Kia, моделі Sportage, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 6 березня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступне майно:

1) квартиру загальною площею 86,3 кв. м (житлова площа 42,6 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18;

2) нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18;

3) транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;

4) транспортний засіб марки KIA, моделі SPORTAGE, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 ;

- 1/2 частки у праві власності на квартиру загальною площею 86,3 кв. м. (житлова площа 42,6 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18;

- 1/2 частки у праві власності на нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- транспортний засіб марки KIA, моделі SPORTAGE, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 ;

- 1/2 частки у праві власності на квартиру загальною площею 86,3 кв. м. (житлова площа 42,6 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18;

- 1/2 частки у праві власності на нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18;

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за припинення частки у спільному автомобілі марки PEUGEOT, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 у розмірі 72 570 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію за припинення частки у спільному автомобілі марки KIA, моделі SPORTAGE, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 у розмірі 433 200 гривень.

У задоволенні зустрічного цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що незгоден з висновком суду, що ОСОБА_2 мала дохід і саме цей дохід ОСОБА_2 , який був отриманий останньою за період перебування у шлюбі та був спільним майном. Сторони за спільні кошти та спільними зусиллями придбали спірне майно, що є предметом розгляду даної справи. Вважає, що суд не надав належної оцінки матеріального стану ОСОБА_2 , щодо дійсної наявності грошових коштів на час купівлі спірного майна.

Також відповідач не погоджується із доводами суду, що спірне майно було придбане не за рахунок коштів, отриманих ним від його батьків - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Відповідач, оскільки в судовому порядку було встановлено, що 10 серпня 2024 року на адресу ОСОБА_3 (батько позивача) та ОСОБА_5 (мати позивача) надійшло повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 № 825/1, 825/2 відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 призначено одноразову грошову допомогу у разі загибелі їхнього сина солдата ОСОБА_6 (брат позивача) у сумі 7 500 000 грн. кожному, загальна сума допомоги - 15 000 000 грн і з отриманої допомоги, кошти в розмірі 4 600 000 грн були перераховані на рахунок ОСОБА_1 (копії виписки по рахунку наявні в матеріалах справи).

Вказує, що коштів, зароблених відповідачем на військовій службі, не вистачало для придбання спірного майна. В судовому порядку не було доведено протилежне стороною позивача, а також не спростовано даний факт, в той же час даний факт не був належним чином взятий судом до уваги під час оцінки доказів, що в свою чергу мало наслідки у прийнятті необґрунтованого судового рішення.

Вважає, що суд не врахував доходів обох з подружжя та не встановив дійсного походження коштів, витрачених на придбання квартири, нежитлового приміщення та транспортних засобів.

Вказує, що станом на 29 грудня 2022року у відповідача була наявна готівка у розмірі - 800 500 грн, а вартість автомобіля Kia, моделі Sportage, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , який є предметом спору - 760 000 грн, тобто, зазначених коштів було достатньо для придбання вказаного автомобіля за особисті кошти відповідача, що в свою чергу спростовує презумпцію спільності такого майна.

Зазначає, що станом на 29 грудня 2022 року баланс відповідно до виписки по картковому рахунку - НОМЕР_6 , що належить відповідачу становив - 1 739 038, 02 грн, а 29 березня 2023 року на рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові у розмірі 2 000 000 грн, тобто, за період з 29 грудня 2022 року по 29 березня 2023 року відповідач отримав на свій рахунок грошових коштів у розмірі - 3 739 038,02 грн, що у свою чергу є достатньо для самостійної та повної оплати квартири і нежитлового приміщення, сукупна вартість яких склала - 2 517 000 грн.

13 травня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Войтенка І.В., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Не погоджується із доводами скаржника про те, що наявність зазначених грошових коштів на його рахунку та відсутність інших документально підтверджених доходів у позивача за первісним позовом, а також посилання на те, що первісний позивач наче б то не мав доходів, не є достатніми підставами вважати, що спірне майно було отримано позивачем за рахунок його особистого майна.

Вважає, що скаржник презумпцію права спільної власності подружжя на спірне майно не спростував, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що спірне майно придбане хоч і у шлюбі, але за особисті кошти первісного відповідача, а тому спірне майно є спільною власністю подружжя, і здійснюючи його поділ, суд першої інстанції правильно виходив виключно із вимог норм матеріального права про його поділ.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник Войтенко І.В. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 просили скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 442/8047/16-ц).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Як було встановлено судом першої інстанції 03.09.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ), було зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 , про що Вишгородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області складено відповідний актовий запис № 344.

Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданим свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 23.11.2021 року (Т. 1, а.с. 19).

На момент пред`явлення позову про поділ майна подружжя шлюб між сторонами розірвано не було, але шлюбні відносини між ними фактично було припинено та розпочато процедуру розірвання шлюбу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12.09.2024 року у справі № 363/3749/24 (Т. 1, а.с. 109-111), яке згідно відомостей автоматизованої системи документообігу суду набрало законної сили 15.10.2024 року, шлюб між сторонами - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Таким чином, з 03.09.2019 року по 15.10.2024 року сторони перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі.

З витягу з Державного реєстру речових прав від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 20) вбачається, що в реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис щодо об`єкта нерухомого майна 18), яким є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Речове право на вказаний об`єкт зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 430 від 07.04.2023 року.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 430 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 114), укладеного між ОСОБА_11 в якості продавця, та ОСОБА_1 , в якості покупця, ОСОБА_11 продав та передав у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 купив та прийняв у власність, зобов`язуючись оплатити на нижчевикладених умовах квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу № 430 від 07.04.2023 року продаж квартири, яка є предком договору, за домовленістю сторін вчинено за 2 497 000 грн. 00 коп., які ОСОБА_11 повністю отримав від ОСОБА_1 .

Разом з тим, відповідно до п. 7 договору купівлі-продажу № 430 від 07.04.2023 року вказаний договір укладається за згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що викладена у нотаріально посвідченій заяві № 429 від 07.04.2023 року.

Зі змісту нотаріально посвідченої заяви № 429 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 224) ОСОБА_2 надає згоду своєму чоловіку - ОСОБА_1 на купівлю квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також згоду на укладення ОСОБА_1 відповідного договору купівлі-продажу квартири на умовах та за ціною на його розсуд.

У вказаній заяві міститься застереження ОСОБА_2 , що вищезазначена квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти подружжя.

Також, з витягу з Державного реєстру речових прав № 328451178 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 27) судом встановлено, що в реєстрі речових прав міститься запис про об`єкт нерухомого майна 18) у виді нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038. У реєстрі міститься запис про речове право ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно, що виникло на підставі договору купівлі-продажу № 433 від 07.04.2023 року.

Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення № 433 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 116), укладеного між ОСОБА_12 як продавцем, та ОСОБА_1 як покупцем, ОСОБА_12 продав та передав у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 купив та прийняв у власність, зобов`язуючись оплатити на нижчевикладених умовах, нежитлове приміщення № 1038, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 8 договору купівлі-продажу № 433 від 07.04.2023 року продаж нежитлового приміщення, яке є предметом цього договору, вчинено за погоджену сторонами суму 20 000 грн. 00 коп., які ОСОБА_12 отримав повністю від ОСОБА_1 .

У свою чергу, відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу № 433 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 116) цей договір укладено за згодою дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що викладена у нотаріально посвідченій заяві № 429 від 07.04.2023 року.

Зі змісту нотаріально посвідченої заяви № 429 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 224) ОСОБА_2 надає згоду своєму чоловіку - ОСОБА_1 на купівлю нежитлового приміщення № 1038 за адресою: АДРЕСА_2 , а також згоду на укладення ОСОБА_1 відповідного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на умовах та за ціною на його розсуд.

У вказаній заяві міститься застереження ОСОБА_2 , що вищезазначене нежитлове приміщення буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки купується ОСОБА_1 під час перебування в зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти подружжя.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 (Т. 1, а.с. 36) судом встановлено, що на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі 206, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова/шасі НОМЕР_1 . Дата реєстрації 28.03.2024 року.

З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 (Т. 1, а.с. 118) судом встановлено, що 29.12.2022 року на ім`я ОСОБА_1 було зареєстровано транспортний засіб марки KIA, моделі SPORTAGE, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

Указані обставини придбання відповідачем ОСОБА_1 транспортного засобу також підтверджуються листом Головного сервісного центру МВС № 31/2070А3-22728-2024 від 31.07.2024 року (Т. 1, а.с. 49-50), договором купівлі-продажу транспортного засобу №3241/2022/3578194 від 29.12.2022 року (Т. 1, а.с. 120-121).

Таким чином, судом встановлено, що під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набуто вищезазначене майно. У зв`язку з цим в силу положень сімейного законодавства на вказане майно поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого квартира, нежитлове приміщення та вказані транспортні засоби є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Отже, вирішуючи спір районний суд виходив з підстав доведеності первісних вимог та відсутності доказів на спростування відповідачем заявлених позивачем вимог, що слугувало підставою для відмови в зустрічному позові.

З такими висновками погоджується й колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують

Отже, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини 1 статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).

Так, у спростування презумпції спільності набутого під час шлюбу майна ОСОБА_1 у зустрічному позові зазначено про те, що вказане майно, хоча і було придбано під час шлюбу, але за його особисті кошти, що були надані його батьками.

Перевіряючи вказані обставини, районним судом було обґрунтовано встановлено, що з листів ІНФОРМАЦІЯ_3 № 825/1 від 10.08.2022 року, № 825/2 від 10.08.2022 року (Т. 1, а.с. 131-132) вбачається, що згідно Протоколу № 136 від 21.07.2022 року засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які є батьками відповідача ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_10 від 18.02.1995 року (Т. 1, а.с. 129), призначено одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю їх сина солдата ОСОБА_6 в сумі по 7 500 000 грн. 00 коп. кожному.

З платіжної інструкції № 4965 від 29.08.2022 року (Т. 1, а.с. 133) судом встановлено, що 29.08.2022 року на банківський рахунок ОСОБА_3 було перераховано 7 500 000 грн. 00 коп. Призначенням платежу вказано отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю солдата.

З платіжної інструкції № 4966 від 29.08.2022 року (Т. 1, а.с. 134) судом встановлено, що 29.08.2022 року на банківський рахунок ОСОБА_4 також було перераховано 7 500 000 грн. 00 коп. Призначенням платежу вказано отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю солдата.

Згідно платіжної інструкції від 28.11.2022 року (Т. 1, а.с. 135) судом встановлено, що 28.11.2022 року ОСОБА_3 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 600 000 грн. 00 коп. Призначенням платежу зазначається поповнення рахунку ОСОБА_1 .

З платіжної інструкції від 29.03.2023 року (Т. 1, а.с. 136) судом встановлено, що 29.03.2023 року ОСОБА_4 перерахувала на банківський рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 000 000 грн. 00 коп. Призначенням платежу також зазначається поповнення рахунку ОСОБА_1 .

Таким чином, судом було встановлено, що 29.08.2022 року батьками відповідача ОСОБА_1 отримано від держави грошові кошти у загальному розмірі 15 000 000 грн. 00 коп., з яких 4 600 000 грн. 00 коп. двома різними платежами (28.11.2022 року та 29.03.2023 року) було перераховано на рахунок ОСОБА_1 .

З виписки по картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , за період з 10.10.2022 року по 31.12.2022 року (Т. 1, а.с. 137) судом встановлено, що 28.11.2022 року на рахунок відповідача від ОСОБА_3 надійшли грошові кошти у розмірі 2 600 000 грн. 00 коп. При цьому початковий баланс вказаного рахунку становив 0 грн. 0 коп.

22.12.2022 року ОСОБА_1 перерахував через мобільний банкінг 15 000 грн. 00 коп. на довільні реквізити. Отримувач та цільове призначення вказаних коштів відсутні. У цей же день, ОСОБА_1 зняв з рахунку 100 000 грн. 00 коп. готівкою.

23.12.2022 року ОСОБА_1 перерахував на довільні реквізити грошові кошти у загальному розмірі 500 000 грн. 00 коп. Отримувач та цільове призначення вказаних коштів відсутні. Так само у матеріалах справи відсутні докази того, що вказана сума грошових коштів була повернута ОСОБА_1 .

Крім того, 23.12.2022 року ОСОБА_1 зняв з рахунку ще 100 000 грн. 00 коп. готівкою.

25.12.2022 року ОСОБА_1 з вказаного рахунку витратив в торгово-сервісній мережі грошові кошти у загальному розмірі 45 306 грн. 98 коп. Призначення вказаних платежів відсутнє.

26.12.2022 року ОСОБА_1 зняв з рахунку ще 100 000 грн. 00 коп.

29.12.2022 року у банкоматі м. Бориспіль додатково зняв з рахунку ще 500 грн. 00 коп.

Таким чином, з виписки вбачається, що за період з 10.10.2022 року по 31.12.2022 року ОСОБА_1 з перерахованих йому 2 600 000 грн. 00 коп. витратив на невідомі цілі 560 306 грн. 98 коп., отримав готівкою 300 500 грн. 00 коп. Залишок на рахунку склав 1 739 038 грн. 02 коп. (з урахуванням комісії, сплаченої на користь банку).

Тобто, судом першої інстанції було правильно встановлено, що станом на 29.12.2022 року, коли здійснювалося придбання спільного автомобіля марки KIA, моделі SPORTAGE, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , ОСОБА_1 мав готівкою 300 500 грн. 00 коп. та 1 739 038 грн. 02 коп. на банківському рахунку. Про наявність інших коштів, у тому числі особистих, на момент придбання автомобіля ОСОБА_1 не зазначено.

Разом з тим, як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу №3241/2022/3578194 від 29.12.2022 року (Т. 1, а.с. 120-121), розрахунок за придбання вказаного автомобіля здійснювався ОСОБА_1 готівкою, а з виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що 29.12.2022 року з рахунку не списувалися грошові кошти у розмірі 760 000 грн. 00 коп. з цільовим призначенням для придбання автомобіля або оплати за вказаним договором.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що станом на 29.12.2022 року наявних у розпорядженні відповідача грошових коштів (готівкою) було недостатньо для повної та самостійної оплати вартості автомобіля KIA, моделі SPORTAGE, державний номерний знак НОМЕР_5 , а докази здійснення безготівково розрахунку за його придбання стороною відповідача не надано.

У зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що стороною відповідача не доведено, що вказаний автомобіль було придбано виключно за особисті кошти відповідача ОСОБА_1 , а відповідно не спростовано презумпцію спільності такого майна.

Судом першої інстанції також було встановлено, що з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2023 року по 31.12.2023 року (Т. 1, а.с. 139-143) вбачається наступне. Протягом періоду з 01.01.2023 року по 29.03.2023 року ОСОБА_1 було витрачено з вказаного рахунку грошові кошти у загальному розмірі 142 935 грн. 02 коп. Витрати вказаних коштів здійснювалися шляхом їх перерахування на довільні реквізити та розрахунки в торгово-сервісній мережі. У той же час, відомості про отримувача та призначення цих платежів відсутні, як і відсутні докази того, що вказана сума грошових коштів була повернута ОСОБА_1 , зокрема, готівкою.

На додаток до цього, протягом періоду з 01.01.2023 року по 29.03.2023 року ОСОБА_1 зняв з рахунку грошові кошти у загальному розмірі 1 502 750 грн. 00 коп. Витрати на комісію за цей період склали 890 грн. 47 коп., а надходження 300 грн. 00 коп.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 29.03.2023 року залишок грошових коштів на рахунку ОСОБА_1 склав 92 763 грн. (1 739 038 грн. 02 коп. (залишок на рахунку з минулого періоду) - 1 645 685 грн. 02 коп.(витрати та зняття готівки за цей період) - 890 грн. 47 коп. (витрати на комісію) + 300 грн. 00 коп. (надходження за період).

29.03.2023 року на рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові кошти у розмірі 2 000 000 грн. 00 коп.

У цей же день, ОСОБА_1 перерахував 1 200 000 грн. 00 коп. на довільні реквізити. Відомості щодо отримувача вказаних коштів, призначення платежів, як і докази повернення цих коштів ОСОБА_1 , зокрема, готівкою, відсутні.

Крім того, 29.03.2023 року ОСОБА_1 зняв з рахунку 100 000 грн. 00 коп. готівкою.

30.03.2023 року ОСОБА_1 перерахував 400 000 грн. на довільні реквізити, щодо яких відсутні відомості про отримувача та призначення платежу. Докази повернення цих коштів ОСОБА_1 також відсутні.

31.03.2023 року ОСОБА_1 зняв з рахунку ще 100 000 грн. 00 коп. готівкою.

03.04.2023 року ОСОБА_1 безповоротно витратив 200 000 грн. 00 коп. на довільні реквізити, що не містять відомостей про отримувача та призначення платежу, а також зняв готівкою 92 000 грн. 00 коп.

Відомості про здійснення розрахункових операцій з використанням вказаного рахунку за період з 04.04.2023 року по 07.04.2023 року включно (момент придбання спірного майна) у матеріалах справи відсутні. Відомості про будь-яке надходження грошових коштів на рахунок за цей період також відсутні.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що станом на 07.04.2023 року, тобто на момент придбання спірної квартири та нежитлового приміщення, у розпорядженні ОСОБА_1 було 1 794 750 грн. 00 коп. готівкою (при умови, що зняті з рахунку грошові кошти нікуди не витрачалися). У свою чергу, станом на 07.04.2023 року на рахунку ОСОБА_1 залишилося 763 грн.

Згідно договорів купівлі-продажу квартири № 430 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 114), купівлі-продажу нежитлового приміщення № 433 від 07.04.2023 року (Т. 1, а.с. 116) та пояснень учасників судового провадження розрахунок за придбання вказаного майна також здійснювався готівкою. Будь-які безготівкові перекази за придбання цього майна з рахунку ОСОБА_1 не здійснювалося.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наявних у ОСОБА_1 станом на 07.04.2023 року грошових коштів (готівкою) було недостатньо для самостійної та повної оплати квартири і нежитлового приміщення, сукупна вартість яких складала 2 517 000 грн. 00 коп.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на висновок, викладений у постанові від 03.06.2024 року у справі № 712/3590/22 КЦС ВС, відповідно до якого згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Судом першої інстанції було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що саме таку згоду ОСОБА_2 надала при укладенні ОСОБА_1 договорів купівлі-продажу квартири та нежитлового приміщення, що свідчить про розпорядження коштами, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності та набуття такого нерухомого майна у спільну сумісну власність.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності набутого у період шлюбу майна, не доведено факт придбання спірного майна виключно за особисті грошові кошти.

Також колегія апеляційного суду не може прийняти доводи відповідача про те, що спірне майно було придбане за рахунок коштів, отриманих ним від його батьків, оскільки судом першої інстанції було надано аналіз отриманих та використаних коштів, які були отримані ОСОБА_1 від його батьків. Крім того, відповідач мав в такому випадку довести, що спірне майно набуте за подаровані йому кошти, або за особисті кошти, які належали йому до шлюбу.

Матеріали справи не містять допустимих доказів того, що ОСОБА_1 його батьки подарували кошти на придбання спірного майна.

Також матеріали справи не містять доказів того, що кошти, за які було придбане спірне майно перебували у особистій приватній власності ОСОБА_1 з інших підстав.

Не заслуговують на увагу суду також доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки матеріального стану ОСОБА_2 , щодо дійсної наявності грошових коштів на час купівлі спірного майна, оскільки при вирішенні спору необхідно виходити з того, що всі кошти, які існують в сім`ї на час шлюбу за відсутності належних та допустимих доказів того, що вони належать одному із подружжя на праві особистої приватної власності - є спільними сумісними коштами подружжя.

Сам по собі факт надання цих коштів родичами одного із подружжя не може бути підставою для визнання цих коштів особистою приватною власністю цього подружжя. Навіть якщо ці кошти надавались для придбання спірного майна, то вважається, що майно набувалось для сім`ї, оскільки ОСОБА_1 перебував у шлюбі.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірне майно, придбане ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 . Позивач за зустрічним позовом не спростував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання права особистої приватної власності.

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо поділу спільного майна подружжя.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачем було запропоновано свій варіант поділу спільного майна, відповідно до якого: 1) визнати за ОСОБА_2 право власності на а) транспортний засіб марки Peugeot, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а також б) 61/100 частки у праві власності на квартиру загальною площею 86,3 кв. м. (житлова площа 42,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_1 право власності на а) транспортний засіб марки KІА, моделі Sportage, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , а також б) на нежитлове приміщення (підсобне приміщення) загальною площею 1,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення 1038, а також в) 39/100 частки у праві власності на квартиру загальною площею 86,3 кв. м. (житлова площа 42,6 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем свого варіанту поділу не запропоновано у зв`язку з запереченням режиму спільності спірного майна. Однак при цьому не висловлено заперечень і проти варіанту поділу, запропонованого стороною позивача. Крім того, стороною відповідача не висловлено жодних заперечень щодо вартості спірного майна, зокрема, шляхом подачі власних звітів про його оцінку. Навпроти, стороною відповідача було сплачено судовий збір за зустрічну позовну заяву (Т. 2, а.с. 2-3) саме з урахуванням ціни первісної позовної заяви.

В апеляційному суді заперечуючи проти поділу оскаржуваного майна, стороною відповідача за первісним позовом також не було надано свого варіанту поділу майна.

Судом першої інстанції було правильно встановлено та не спростовано стороною відповідача за первісним позовом, що позовні вимоги ОСОБА_2 передбачають присудження по одному автомобілю (неподільної речі) кожному із сторін з наступною компенсацією вартості частки у цьому майні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України при поділі майна частки чоловіка та дружини є рівними. Відступ від засади рівності часток можливий лише у випадку, якщо подружжям досягнуто домовленості про інше, або за обставин, що мають істотне значення та орієнтовний перелік яких визначено у ч. 2 ст. 70 СК України.

Обставини даної справи не свідчать про те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості з приводу інших розмірів часток у спірному майні. Так само обставини даної справи не свідчать про існування обставин, які мають істотне значення та дають підстави для відступу від засади рівності часток.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірне майно у виді квартири та нежитлового приміщення мають бути поділені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порівну, тобто рівними частками. Підстав для збільшення чи зменшення часток сторін у цьому спірному майні судом не встановлено.

У свою чергу, враховуючи вищевикладене, обставини даної справи, усталений між сторонами порядок використання неподільного майна (транспортних засобів), враховуючи вартість спірного майна на момент розгляду справи, відсутність заперечень сторони відповідача проти вартості спірного майна, суд першої інстанції правильно погодився з запропонованим стороною позивача порядком поділу спільного майна в частині присудження неподільного майна кожному із сторін з наступною компенсацією часток, але за рахунок стягнення такої компенсації з кожної сторони справи.

Тобто, автомобіль KІА, моделі Sportage, 2019 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_4 , державний номерний знак НОМЕР_5 , вартістю 866 400 грн. 00 коп., слід присудити на користь ОСОБА_1 . При цьому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 433 200 грн. 00 коп. в якості компенсації за припинення частки ОСОБА_2 у цьому спільному майні.

Натомість, автомобіль марки Peugeot, моделі 206, 2006 року випуску, номер кузова/шасі НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 145 140 грн., слід присудити на користь ОСОБА_2 . При цьому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 72 570 грн. 00 коп. в якості компенсації за припинення частки ОСОБА_1 у цьому спільному майні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують такого поділу майна.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку, що при ухваленні рішення суду були неправильно застосовані норми матеріального права та не додержано вимог норм процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 6 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба