КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8711/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/26797/24-ц

19 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв адвоката Стукальської Інни Миколаївни на рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Литвинової І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 12 лютого 2018 року вона була призначена на посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інститута сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв згідно наказу №280-ка від 08.02.2018 року.

28 червня 2023 року позивач отримала на корпоративну електронну пошту попередження №538 від 28.06.2023 року про наступне звільнення з причини реорганізації кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури згідно наказу про введення в дію рішення Вченої ради.

Наказом № 280-ка від 01 вересня 2023 року вона була звільнена з посади провідного концертмейстера у зв`язку із реорганізацією кафедри, за п.1 ст.40 КЗпП України з 01 вересня 2023 року з виплатою вихідної допомоги та коменсації невикористаної відпустки.

16 вересня 2023 року вона отримала на свій картковий рахунок виплату у розмірі 7 687грн. 12 коп. Розрахунок виплати при звільненні відповідач не надав.

08 квітня 2024 року на її запит щодо правильності вказаних у наданому їй розрахунку при звільненні виплат, вона отримала від відповідача лист №358 від 08 квітня 2024 року, в якому відповідач вказав, що не всі суми їй були сплачені при звільненні. 13 квітня 2024 року вона отримала на картковий рахунок виплату від відповідача у розмірі 2590 грн. 23 коп. Таким чином, відповідач здійснивив повний розрахунок з нею при звільненні тільки 13 квітня 2024 року.

Посилаючись на те, що спору про належні суми виплат при звільненні не було, але відповідач безпідставно не виплатив всі належні їй суми вчасно при звільненні01 вересня 2023 року, а датою остаточного розрахунку при звільненні є 13 квітня 2024 року, що складає більше 6 місяців, позивач ОСОБА_1 просила суд зобов`язати відповідача виплатити на її користь середній заробіток за 6 місяців часу затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56927 грн. 00 коп., а також судові витрати.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 17 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено.

Стягнуто з Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв (, вул. Ларська, буд. 9, м. Київ, 01015) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) грошові кошти в розмірі 56 927, 00 грн.

Стягнуто з Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв (, вул. Ларська, буд. 9, корп. 15, м. Київ, 01015) в дохід держави судовий збір у розмірі 968, 96 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв адвокат Стукальська Інна Миколаївнаподала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 вересня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, не дослідивши докази у справі,та не заслухавши відповідача та його представника, дійшов до неправильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Зазначає, що представник відповідача не зміг прийти в судове засіданняі суд першої інстанції не надав предствнику відповідача можливості ознайомитись з матеріалами справи та надати докази у справі чи пояснення. Оскільки відповідач Національна академія керівних кадрів культури і мистецтв не зареєстрований в підсистемі ЄСІТС, то він не зміг належно ознайомитись з поданими документами позивача та,відповідно, подати відзив на позов.

По суті вимог позивача зазначає, що сторона відповідача не погоджується з позицією позивача щодо того, що на протязі 6 місяців після звільнення відповідач не виплачував позивачці суми остаточного розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанці не враховано, що повний розрахунок відповідач з позивачкою здійснив 16 вересня 2023 року, а не 13 квітня 2024 року.При цьому позивачу при звільненні 16 вересня 2023 року було виплачено більшу суму 7687,12 грн, ніж нараховано.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що відповідач вводить суд в оману, коли повідомляє, що не має електронного кабінету у підстстемі «Електронний суд». Електроний кабінет ЄСІТС у відповідача наявний, зареєстрований 01.11.2021 року. Квитанція підстстеми«Електронний суд» про наявність електронного кабінету відповідача додається до відзиву.

Позовна заява до Електронного суду була подана 10.06.2024року, рішення судом ухвалено 17.09.2024 року, а тому, на переконання сторони позивача, відповідач мав час для відповідного реагування на позов.

Щодо доводів відповідача про те, що на рахунок позивача 14.04.2024 року була помилково зарахована сума і повний розрахунок відповідач з позивачем здійснив 16 вересня 2023 року, а не 13 квітня 2024 року, то вони є безпідставними. Позивач зазначає, що у наказі про звільнення був вказаний період, за який не надійшла виплата компенсації за невикористану відпустку при звільненні, а тому вона звернулась до відповідача із заявою. Відповідач у листі від 08.04.2024 року надав розрахунок належної до сплати суми, і виплатив її 13.04.2024 згідно свого розрахунку. Вказаний лист та документи банка про здійснені відповідачем виплати знаходяться у матеріалах справи.

Новий розрахунок, що долучений до апеляційної скарги, не відповідає дійсності і не був наданий їй раніше.

В судове засіданння апеляційного суду представник відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв та позивач ОСОБА_1 не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідач причину неявки свого представника в судове засіданння не повідомив, позивачка ОСОБА_1 05 03 травня 2025 року подала до суду заяву про розгляд справи безу її участі. Аналізуючи зазначене, суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника відповідача та позивачки.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 лютого 2018 року ОСОБА_1 була призначена на посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інститута сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв згідно наказу №280-ка від 08.02.2018року.

28 червня 2023 року Інститутом сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв було оформлено та направлено позивачу попередження № 538 від 28.06.2023 року про наступне звільнення з 01.09.2023 року згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до вимог ст. 44 КЗпП України. Підстава звільнення -ліквідації кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури згідно наказу від 28.06.2023 року №68-о «Про введення в дію рішенню вченої ради Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв від 27.26.2023року (протокол №10) про ліквідацію кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва».

Наказом № 280-ка від 01 вересня 2023 року ОСОБА_1 була звільнена з посади провідного концертмейстера у зв`язку із реорганізацією кафедри, за п.1 ст.40 КЗпП України з 01 вересня 2023 року з виплатою вихідної допомоги та коменсації невикористаної відпустки у кількості 14 календарних днів за період з 12 лютого 2021 року по 11 лютого 2022 року, та 4 календарних днів за період роботи з 12 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року, з 01 вересня 2022 року по 31 січня 2023 року

16 вересня 2023 року на картковий рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» було зараховано виплату у розмірі 7 687 грн. 12 коп.

08 квітня 2024 року Національною академією керівних кадрів культури і мистецтв листом № 358 ОСОБА_1 у було повідомлено про те, що позивачу належать до компенсації за період роботи з 12.02.2022 року по 31.03.2023 року, з 01.09.2022 року по 31.01.2023 року грошові кошти в сумі 3217,68 грн з урахуванням податків.

13 квітня 2024 року вона отримала на картковий рахунок виплату від відповідача у розмірі 2590 грн. 23 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції вказав на те, що повний розрахунок з позивачем відповідач виконав 13 квітня 2024 року, коли виконав переказ суми заробітної плати у розмірі 2 590, 23 грн. Таким чином, розрахунок середнього заробітку проводиться, виходячи з посадового окладу, що складає 9 633, 69 грн. Середньоденний заробіток за розрахунковий період, липень-серпень 2023 року, складає: (9 633, 69 + 9 633, 69) / (21 + 23) = 437, 90 грн, сума середнього заробітку за шість місяців затримки розрахунку при звільненні становить: 437, 90 х 130 робочих днів = 56 927, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 вересня 2024 рокувідповідає.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, але не виколючно, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Частиною першою статті 47 КЗпП України, передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати(частина перша статті 116 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу та усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій.

Таким чином, при затримці розрахунку при звільненні роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно встановив, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу компенсацію за період роботи з 12.02.2022 року по 31.03.2023 року, з 01.09.2022 року по 31.01.2023 року в сумі 3217,68 грн з урахуванням податків.

Вказана обставина визнається відповідачем у листі від 08 квітня 2024 року за №358, та підтверджуєть діями відповідача щодо виплати вказаної заборгованості 13 квітня 2024 року НАКККіМ на картковий рахунок позивача шляхом переказу грошової виплати заробітної плати у розмірі 2 590, 23 грн (з відрахуваннм податків).

Отже, судомпершої інстанції вірно встановлено, що розрахунок при звільненні з позивачкою проводився шляхом виплати частини грошових коштів, але не у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, та не у повному розмірі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку.

З урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосувавши положення статей 47, 116, 117 КЗпП України, правомірно стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56 927, 00 грн.

Середньоденний заробіток за розрахунковий період, липень-серпень 2023 року, складає: (9 633, 69 + 9 633, 69) / (21 + 23) = 437, 90 грн, сума середнього заробітку за шість місяців часу затримки розрахунку при звільненні становить: 437, 90 х 130 робочих днів = 56 927, 00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що повний розрахунок відповідач з позивачем виконав 16 вересня 2023 року, а не 13 квітня 2024 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії відповідача, який листом від 08 квітня 2024 року за №358 повідомив позивача про те, що їй належать компенсації за період роботи з 12.02.2022 року по 31.03.2023 року, з 01.09.2022 року по 31.01.2023 року грошові кошти в сумі 3217,68 грн (з урахуванням податків), а 13 квітня 2024 року, перерахуваши на картковий рахунок позивача грошову виплату заробітної плати у розмірі 2 590,23 грн (з відрахуваннм податків), а згодом, заперечуючи вказані обставини, суперечать його попередній поведінці (повідомлення позивача про належність сум до виплати та їх виплату) і є недобросовісними.

Доводи апеляційної скарги про те, що представник відповідача не зміг прийти в судове засіданняі суд першої інстанції не надав представнику можливості ознайомитись з матеріалами справи та надати докази у справі чи пояснення, оскільки відповідач не зареєстрований в підсистемі ЄСІТС, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Указом Президента України від 11.06.2021 №231/2021 затверджено Стратегію розвитку системи правосуддя та конституційного судочинства на 2021 - 2023 роки (далі - Стратегія).

Підпунктом 4.1.4 п.4 розд.4 "Напрями та заходи" Стратегії визначено, що з метою покращення доступу до правосуддя необхідно забезпечити розвиток електронного судочинства з урахуванням світових стандартів у галузі інформаційних технологій, його інтегрування в національну інфраструктуру електронного врядування через, зокрема, впровадження сучасного електронного діловодства в суді, електронного ведення справ, електронних комунікацій із судом, кабінету судді та кабінету учасника процесу.

З 05.10.2021 року в Україні розпочала функціонувати ЄСІТС (до цього вона працювала в тестовому режимі і реєстрація електронного кабінету не була обов`язковою).

Відповідно до ч.7 ст.15-1 Закону «Про судоустрій і статус суддів» Положення про ЄСІТС затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Державної судової адміністрації України та після консультацій з Радою суддів України.

05.10.2021 року набрало чинності Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затверджене рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21 (далі - Положення про ЄСІТС).

Отже, 05.10.2021 року є датою початку функціонування підсистем (модулів) ЄСІТС: «Електронний кабінет», «Електронний Суд», підсистеми відеоконференцзв`язку (30 днів із дня опублікування Вищою радою правосуддя в газеті «Голос України» оголошення про створення та забезпечення функціонування вказаних підсистем (модулів) ЄСІТС) (див. п.7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №204/2321/22).

У публічному оголошенні про початок функціонування ЄСІТС Вища рада правосуддя на своєму сайті (https://hcj.gov.ua/news/elektronne-sudochynstvo-v-diyi-v-ukrayini-oficiyno-pochynayut-funkcionuvaty-try-pidsystemy) повідомила, що, з 05.10.2021 року починають офіційно функціонувати окремі підсистеми (модулі) ЄСІТС: «Електронний кабінет»; «Електронний суд»; підсистема відеоконференцзв`язку.

Вища рада правосуддя звернула увагу, що задля успішного користування сервісами згідно з вимогами чинного процесуального законодавства адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки мають зареєструвати офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку.

Вища рада правосуддя також вказала, що використання підсистем (модулів) ЄСІТС здійснюється у порядку, визначеному Положенням про ЄСІТС, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 року №1845/0/15-21, та нормами процесуального законодавства, що регулюють порядок вчинення таких дій після початку функціонування відповідних підсистем (модулів) ЄСІТС.

Відповідне оголошення про початок роботи окремих модулів ЄСІТС було надруковане у газеті «Голос України» №168 (7668) від 04.09.2021 року на 15 сторінці та на вебпорталі «Судова влада України».

Перша редакція ч.6.ст.14 ЦПК України не передбачала обов`язку всіх юридичних осіб зареєструвати електронні кабінети. Такий обов`язок встановлювався лише для адвокатів, нотаріусів, приватних виконавців, арбітражних керуючих, судових експертів, державних органів, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання державного та комунального секторів економіки.

Втім, у подальшому, протягом 2023 року, до ч.6. ст.14 ЦПК України були внесені зміни.

Діюча редакція абз.1 ч.6 ст.14 ЦПК України щодо обов`язку юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, зареєструвати електронні кабінети викладена в новій редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи» від 19.10.2023року №3424-IX (далі - Закон №3424), який набув чинності 04.11.2023 року. Ця редакція уточнила перелік осіб, для яких була обов`язковою реєстрація електронного кабінету, зокрема, виключені юридичні особи, зареєстровані за законодавством України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що свій обов?язок зареєструвати електронний кабінет Національна академія керівних кадрів культури і мистецтв виконала 01.11.2021 року о 11:27 год.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21).

Добросовісність учасників судового процесу зокрема полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення. У дані справі апеляційним судом протягом двох років приймались заходи щодо інформування про недоліки його апеляційних скарг судове рішення суду першої інстанції. Однак, заявник незважаючи на скасування судом касаційної інстанції ухвал апеляційного суду за його касаційними скаргами та на публікацію усіх судових рішень апеляційного суду у відкритому реєстрі судових рішень, вимоги апеляційного суду не виконав, чим проігнорував судові процедури та поставив суд, який повинен забезпечити принцип рівності сторін у справі, перед необхідністю повернення його апеляційної скарги. За таких умов, поведінка не може бути розцінена як добросовісна, а його право на апеляційне оскарження судового рішення суду першої інстанції таким, що підлягає захисту. Постанова ВС від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967,15-ц (провадження № 61-4393св18).

Аналіз частини другої статті 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Постанова ВС від 12 жовтня 2021 року у справі № 311/2121/19 (провадження № 61-11958св20).

Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає в тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. Постанова ВС від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № 61-2472св22).

Таким чином, маючи зареєстрований кабінет в системі ЄСІТС, 01.11.2021 року о 11:27 відповідач зловживаючи своїми процесуальними правами діяв не добросовісно, не реагуючи на повідомлення отримані в системі ЄСІТС щодо розгляду даної справи, що має ознаки штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки відвідача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи представника відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв адвоката Стукальської Інни Миколаївни, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 вересня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв адвоката Стукальської Інни Миколаївни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв адвоката Стукальської Інни Миколаївни залишено без задоволення, а судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв адвоката Стукальської Інни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий : Судді: