Номер провадження: 22-ц/813/82/25
Справа № 522/7471/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа за позовом ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11 серпня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір №0, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 150 000 дол. США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Із метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 11.08.2006 року ОСОБА_2 уклав із ПАТ «УкрСиббанк» договір поруки №32675, за умовами якого зобов`язався нести солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всі належним йому майном та грошовими коштами. Посилався на те, що банк свої зобов`язання виконав належним чином. У подальшому, 13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за кредитним договором. Вказував, що позичальник належним чином не виконували свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2013 року склала 154 242. 76 дол. США та складається із заборгованості по основній сумі кредиту 111 241,87 дол. США; заборгованості за процентами 43000,89 дол. США. Посилаючись на те, що в добровільному порядку погашення кредиту не здійснюється, а тому вимушені звернутись до суду з дійсним позовом.В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . На момент звернення з позовом до суду у зазначеній квартирі не зареєстроване місце проживання жодної особи. Позивач посилається на те, що з весни 2011 року по 11.05.2021 року у вказаній квартирі проживав його син ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Рішенням суду від 13.12.2021 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний. На момент звернення до суду з позовом відповідачі продовжують проживати в належній позивачу на праві приватної власності квартирі, при цьому відповідачі здійснюють позивачу перешкоди в реалізації його права власності, а саме чинять позивачу перепони у доступі до його власності і користуванні нею. Крім цього, з тексту позовної заяви вбачається, що відповідачі проживаючи в належній позивачу квартирі, витрати на утримання квартири не несуть, оплату комунальних послуг не проводять внаслідок чого у позивача утворилась заборгованість.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 20.05.2025 року на 15:30 год. не з`явилися, про причини не явки не повідомили, заяв про відкладення судового засідання з мотивуванням причин необхідності їхньої присутності в судовому засіданні, а також заяв про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, не подавали.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Джулай Д.О. за наведених обставин проти подальшого розгляду справи за фактичною явкою не заперечував.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин не участі у судовому засіданні належним чином повідомлених учасників справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності належним ином повідомлених учасників справи, які відсутні у судовому засіданні, при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що справа перебуває в судах з квітня 2015 року, а в апеляційному суді з серпня 2020 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст.ст. 210, 371 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити с удове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі доданої банком до позову довідки про заборгованість за кредитним договором № 0 від 11.08.2006 року, суд вбачає, що розмір боргу, заявлений ними до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи. Банком відповідної виписки по руху коштів за кредитним договором та останніми платежами позивальником на виконання вимог ст. 81 ЦПК України суду не надано, у зв`язку з чим не вбачається можливим встановити термін з якого нарахована така заборгованість. Також не надано доказів щодо терміну останнього здійсненого відповідачем платежу.

З урахуванням викладеного, зважаючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- 11 серпня 2006 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 150 000 дол. США, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Згідно умов кредитного договору, кредит видається у термін із 11 серпня 2006 року по 11 серпня 2016 року, зі сплатою протягом 30 календарних днів із дати видачі кредиту процентів у розмірі 11,3% річних, а по закінченню вказаного строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2 кредитного договору. Згідно п.2.1 кредитного договору, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним Договором банком приймається застава квартири за адресою АДРЕСА_2 ;

- 11 серпня 2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 11.08.2006 року, який посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Кобзарем О.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1121, відповідно до якого в іпотеку банку передано квартиру за адресою АДРЕСА_2 ;

- 20 травня 2009 року та 02 серпня 2010 року між банком та майновим поручителем ОСОБА_2 було укладено договори про внесення зміни до іпотечного договору, згідно яких сторони уточнили обсяг зобов`язання, в забезпечення якого передано предмет іпотеки;

- 11.08.2006 року з метою забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №32675, за умовами якого ОСОБА_2 зобов`язався нести солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання умов основного зобов`язання всі належним йому майном та грошовими коштами.

- 06 квітня 2009 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якого змінено строк сплати процентів та викладено графік погашення кредиту в новій редакції;

- 21 квітня 2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2, згідно якої сторони змінили кінцевий термін повернення кредиту до 11 серпня 2018 року; змінено графік погашення кредиту; змінено строк сплати процентів;

- 04 червня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно якого змінено схеми погашення кредиту та визначено кінцевий термін погашення кредиту 24 травня 2019 року;

- 02 серпня 2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №2, згідно якого сторони зокрема домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме №000, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку банку, а саме №003;

- додаткові угоди до договору поруки №32675 від 11.08.2006 року укладались між банком та ОСОБА_2 21 квітня 2009 року, 02 серпня 2010 року.

- свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав належним чином та надав позичальнику грошові кошти у кредит, що не заперечувалось сторонами.

- 13.02.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №2 свої права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, зокрема заборгованості, яка станом на 01.12.2013 року склала 154 242, 76 дол. США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 1 798 162, 10 грн.) та складається з - заборгованості по основній сумі кредиту 111 241,87 доларів США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку 1 296 857, 72 грн.); - заборгованості за процентами 43 000,89 доларів США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку 501 304,38 грн.), що узгоджується з Довідкою-розрахунком заборгованості від 15.12.2014 року наявна у матеріалах справи (т.1, а.с.7). 09.07.2014 року позивач направив відповідачці лист-вимогу (а.с.45).

- 06 квітня 2018 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортою І.О. на підставі договору про внесення змін, серія та номер 1374 від 02.08.2010 року; договору про внесення змін, серія та номер 531 від 20.05.2009 року; договору відступлення прав вимоги серія та номер 649-650 від 13.02.2012 року; іпотечного договору серія та номер 1121 від 11.08.2006 року; рекомендований повідомлень №794 від 13.12.2016 року, №833 від 13.12.2016 року виніс рішення №40529569, згідно якого право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 зареєстрував за ТОВ «Кей-Колект» (номер запису про право власності 25627686), про що свідчить також інформаційна довідка від 19.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.2, а.с.203);

- відповідно до листа-вимоги ТОВ «Кей-Колект» від 09.07.2014 року про дострокове повернення кредиту за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року та сплати процентів за користування кредитом кредитор направив 20.07.2014 року на адресу ОСОБА_1 зазначену вимогу;

- на час розгляду даної спору в суді першої інстанції реєстрація права власності за ТОВ «Кей-Колект» не скасована та є дійсною, що також підтверджується інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2020 року, проте з пояснень сторін судом встановлено, що дана реєстрація права власності відповідачем ос порена в судовому порядку, та знаходиться на стадії апеляційного провадження

Колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами першою, другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до листа-вимоги ТОВ «Кей-Колект» від 09.07.2014 року про дострокове повернення кредиту за договором про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року та сплати процентів за користування кредитом кредитор направив 20.07.2014 року на адресу ОСОБА_1 зазначену вимогу.

Згідно з розділом 11 договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п. п. 2.3., 4.9, 5.3, 45.5, 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14 цього Договору та направлення Банком на адресу позичальника (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати отримання цієї вимоги Позичальником або протягом 40 календарних днів з дати направлення вимоги позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав.

Враховуючи, що доказів отримання позичальником листа-вимоги про дострокове повернення кредиту позивачем не надано, але надано докази поправлення цієї вимоги позичальнику 20.07.2014 року (список згрупованих рекомендованих листів), в розумінні розділу 11 договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення листа-вимоги про дострокове повернення кредиту, тобто 30.08.2014 року.

До суду з позовом Банк звернувся через пошту 31.03.2015 року, тобто після перебігу 6 ти-місячного строку після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, що в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин є підставою для припинення поруки.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що застава є способом забезпечення виконання зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному, а здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Суд вважав, що звернувши в досудовому порядку стягнення на іпотечну квартиру, право банку як кредитора нараховувати передбачені договором проценти за спірним кредитом припинилось згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України з 06 квітня 2018 року.

Проте, як встановлено апеляційним судом право банку як кредитора нараховувати передбачені договором проценти в порядку ст. 1048 ЦК України за спірним кредитом припинилось згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та згідно з розділом 11 договору про надання споживчого кредиту №0 від 11.08.2006 року, а саме на 41 календарний день з дати відправлення кредитором 20.07.2014 року на адресу позичальника листа-вимоги про дострокове повернення кредиту, тобто 30.08.2014 року.

Разом з тим, у даному листі-вимозі від 09.07.2014 року містилося посилання на наявність у позичальника заборгованості перед кредитором, яка визначена станом на 01.12.2013 року - 154 242, 76 доларів США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку становить 1 798 162, 10 грн.) та складається з - заборгованості по основній сумі кредиту 111 241,87 доларів США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку 1 296 857, 72 грн.); - заборгованості за процентами 43 000,89 доларів США (за курсом НБУ станом на дату розрахунку 501 304,38 грн.), що узгоджується з Довідкою-розрахунком заборгованості від 15.12.2014 року, яка наявна у матеріалах справи та відповідає розміру заявлених позовних вимог у позові, поданому позивачем до суду через пошту 31 березня 2015 року.

Отже, нарахування процентів відбулись до настання строку повернення кредиту в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України та розділу 11 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 11.08.2006 року.

Таким чином само по собі помилкове встановлення районним судом дати припинення нарахування процентів в порядку ст. 1048 ЦК України (передбачених договором на строк кредитування) не призвело до неправильного висновку за заявленим позовом в цілому.

Крім того, Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі № 161/16891/15-ц) дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Верховний Суд 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі № 161/16891/15-ц) дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Вірно встановивши обставини справи, що позивачем заявлені вимоги засновані на ним же складеної довідці без надання розрахунку з вказівкою періоду співвідношення тіла кредиту, дати та сум його повернення, нарахування процентів з відображення розміру сум кредиту, на які нараховані проценти розмір процентної ставки, в тому числі розмір простроченого кредиту та застосованої кредитором процентної ставки, суд дійшов до вірного висновку про те, що розмір боргу, заявлений до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження за розглядом справи.

Тобто суд вірно зазначив, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того, суд встановив, що позивач у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 11.08.2006 року і станом на час розгляду справи в суді першої інстанції реєстрація права власності за ТОВ «Кей-Колект» не скасована та є дійсною, що також підтверджується інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.06.2020 року, проте з пояснень сторін судом встановлено, що дана реєстрація права власності відповідачем оспорена в судовому порядку, та знаходиться на стадії апеляційного провадження.

На час перегляду справи в апеляційному порядку, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень щодо руху справи 522/14598/18, вбачається, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року залишеного без змін постановою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року якою позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права та усунення перешкод у здійсненні права власності залишено без задоволення.

Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Савицький Андрій Якович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 грудня 2020 року повернуто заявнику, як неподану.

Після 15.04.2021 року відомості про будь-який рух на будь-які процесуальні рішення у справі 522/14598/18 з Єдиного державного реєстру судових рішень відсутні.

Відповідно до ст. 572 ЦК України з якою кореспондуються положення ст. 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 36 Закону України "Про іпотеку" передбачає вирішення сторонами іпотечного договору питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із внесенням Законом №800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, Закон №898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону №1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Відповідний висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а.

Згідно з частиною четвертою статті 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на дату розгляду справи судом) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Наведена вище норма права передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

За змістовним аналізом редакцій статі 36 Закону України «Про іпотеку» є необхідним висновок, що відповідна законодавча ініціатива на зміну положень норми пов`язувалась саме з необхідністю відновлення кредитування, а тому не може вважатись формальним уточненням, оскільки вказує про юридичний наслідок лише за обставиною (якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту). Редакція статті до вказаних змін відповідне застереження не містить.

Відповідно до п.п.1, 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону.

Суд вірно вважав, що правовідносини виникли між сторонами раніше внесення змін до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII, а отже і підстави для застосування до них положень ч.4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції змін внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» від 03.07.2018 № 2478-VIII відсутні.

Враховуючи наведене суд обґрунтовано вважав безпідставними відповідні твердження представника відповідача щодо припинення кредитних правовідносин.

Таким чином, суд дійшов до вірних висновків про відсутність підстав для задоволення заявленого позову з підстав та обґрунтувань, які наведені в рішенні суду, яке переглядається судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spai», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 03.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова