П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Київ

Справа №758/16834/24

Провадження: № 22-ц/824/9886/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Косович Т. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати працівнику,

у с т а н о в и в:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він працював у відповідача ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця», токарем електротехнічної служби дільниці «Совки-Музичі» до 10 вересня 2024 року. Згідно наказу №56-к від 9 вересня 2024 року його було звільнено з роботи за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України. Зазначає, що згідно довідки ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» від 10 вересня 2024 року сума невиплаченої йому заробітної плати після утримання податку становить 102611,61 грн, яка станом на час звернення до суду йому не виплачена. Зазначає, що відповідні документи про розрахунок невиплаченої заробітної плати та трудова книжка йому були передані особисто агрономом підприємства. Наказ про звільнення та довідку про розрахунок заборгованості він не підписував, ознайомився із ними значно пізніше, 25 вересня 2024 року. Вказана обставина, на його переконання, підтверджується копіями наказу про звільнення, копією розрахунку заборгованості, де відсутня дата ознайомлення із даними документами та його особистий підпис. Зазначає, що він є людиною похилого віку, погано себе почуває, з чим і пов`язане його звільнення з роботи. Вважає цю обставину поважною для поновлення строку на подання заяви. Вказує, що відповідно до довідки відповідача від 10 вересня 2024 року сума заробітної плати з доплатами за період 2022 по 2024 року становить 141861,73 грн, сума до виплати після отримання податку становить 102611,61 грн.

Посилаючись на те, що у день звільнення відповідач не провів повного розрахунку з ним, позивачем, не виплатив йому заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, просив суд стягнути з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 102 611,61 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києвавід 18 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, використовував надмірний формалізм, не врахував доводи позивача про те, що він є особою поважного віку (80 років), має хронічні захворювання, наявність яких підтверджувалася відповідною медичною довідкою. Вважає, що суд, в кожному конкретному випадку, ухвалюючи рішення, повинен ухвалити зважене рішення щодо поважності пропущеного строку, чого судом, в даному випадку зроблено не було.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, оскільки зазначені позивачем причини пропуску звернення до суду, ураховуючи судову практику, не є такими, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення позивача до суду з позовом, про що правомірно зазначив суд першої інстанції.

В судовому засіданні адвокат Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву відповідача про розгляд справи без його участі та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював у відповідача на посаді токаря електротехнічної служби дільниці «Совки-Музичі».

На підставі заяви ОСОБА_1 від 09.09.2024 року його було звільнено з роботи з 10.09.2024 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, про що видано наказ ДП АГРОКОМБІНАТ «Пуща-Водиця» №56-к від 09.09.2024 про звільнення ОСОБА_1 - токаря електротехнічної служби дільниці «Совки-Музичі» (а. с. 36).

Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримав 10.09.2024 року, про що міститься його підпис у графі «З наказом ознайомлений, копію наказу отримав» (а. с. 5).

10.09.2024 року було складене повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, яке вручене ОСОБА_1 під підпис 10.09.2024 року ( а. с.37-38).

Відповідно до такого повідомлення, заборгованість за підприємством становить 102611,61 грн.

Станом на день звернення до суду така заборгованість виплачена позивачу не була, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Заборгованість не сплачена до теперішнього часу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення, 10.09.2024 року, розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 проведено не було, водночас, позивачем пропущено передбачений положеннями статті 233 КЗпП України строк звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних йому грошових коштів, на підтвердження чого надав довідку про доходи, видану за підписом директора ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» Раміза Керімова та заступника головного бухгалтера Ірини Качан, в якому зазначено, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем та її загальна сума складає 102611 грн 61 коп (сума визначена вже з урахуванням податків та обов`язкових платежів) (а. с. 16).

В свою чергу, відповідач доказів про виплату вказаних сум не надав, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного перегляду справи. Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачу не було виплачено всіх сум, належних йому при звільненні.

Перевіряючи висновки суду щодо пропуску позивачем процесуального строку звернення до суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 звільнено 10.09.2024 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Стаття 234 КЗпП передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20) зазначено, що «у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».

З матеріалів справи убачається, що повідомлення про нараховані, але не виплачені при звільненні суми позивач отримав 10 вересня 2024 року, про що свідчить його особистий підпис у відповідному документі (а. с. 38). Отже, з дотриманням тримісячного строку, визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України, позов мав бути поданий не пізніше 10 грудня 2024 року. Проте, ОСОБА_1 звернувся до суду лише через два тижні після спливу цього строку.

Водночас, позивач у позовній заяві просив суд поновити строк звернення, обґрунтовуючи це несвоєчасним повідомленням про розмір заборгованості, поважним віком (80 років), а також хронічними захворюваннями. На підтвердження позивачем додано медичну довідку, відповідно до якої ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 01 грудня 2024 року (а. с. 41).

Дійсно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи ОСОБА_1 щодо нібито пізнішого отримання повідомлення про заборгованість спростовуються матеріалами справи. Зокрема, на повідомленні про заборгованість наявний підпис позивача із зазначенням дати, 10.09.2024 року, що свідчить про факт його своєчасного ознайомлення зі змістом документа.

Водночас. колегія суддів категорично не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у врахуванні довідки про стан здоров`я як належного та допустимого доказу на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

По-перше,посилання суду на те, що подана позивачем довідка є фотокопією, жодним чином не знецінює її доказову силу.

Адже, згідно з процесуальним законодавством, зокрема статтями 77-78 Цивільного процесуального кодексу України, допустимими є не лише оригінали, але й належним чином засвідчені копії письмових доказів.

Ураховуючи вік позивача (80 років), а також його об`єктивні фізичні обмеження, спричинені хронічними захворюваннями, неспроможність особисто надати оригінал медичної довідки не може вважатися підставою для її відхилення. До того ж, жодних сумнівів у достовірності змісту наданого документа відповідачем не висловлено, а суд не здійснив запит до медичного закладу для перевірки його автентичності, хоча мав таку можливість.

По-друге, твердження суду про подання довідки «з пропуском строку» не ґрунтується на законі. Відповідно до частини другої статті 84 ЦПК України, суд зобов`язаний прийняти доказ, якщо сторона обґрунтує неможливість його подання у визначений строк з поважних причин. У даному випадку, довідка про амбулаторне лікування була надана одразу після її отримання позивачем, і жодних доказів зловживання процесуальними правами або затягування розгляду справи з його боку не встановлено. Відтак, суд не був позбавлений процесуальної можливості прийняти цей доказ, натомість був зобов`язаний належно оцінити його з урахуванням віку та стану здоров`я особи, яка захищає свої трудові права.

Крім того,посилання суду на положення статті 33 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» з метою нівелювання значення амбулаторного лікування як поважної причини є юридично некоректним.

Так, закон дійсно визначає, що медична допомога може надаватися без госпіталізації. Однак, це жодним чином не свідчить про те, що особа, яка перебуває на амбулаторному лікуванні, зобов`язана або фізично спроможна відвідувати суд або здійснювати правову активність у межах визначеного строку.

Особливо, це стосується осіб похилого віку, таких як ОСОБА_1 , який має хронічні захворювання, що підтверджено документально.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх численних постановах (зокрема: від 12.12.2019 у справі №243/9604/18, від 02.12.2020 у справі №203/2276/19, від 29.06.2021 у справі №588/1672/18) наголошував, що поважними визнаються обставини, які істотно ускладнювали або унеможливлювали звернення до суду, та які не залежать від волі особи.

На підставі вищевикладеного у сукупності, а також ураховуючи похилий вік позивача (80 років), наявність хронічних захворювань, проходження амбулаторного лікування під наглядом сімейного лікаря в період, що передував спливу строку звернення до суду, об`єктивні труднощі з доступом до суду та належною підготовкою документів, свідчать про наявність реальних, об`єктивних і непереборних перешкод, які не дозволили позивачу вчасно реалізувати право на звернення до суду. Вказані обставини відповідають критеріям «поважних причин», установлених практикою Верховного Суду.

Також, колегія суддів підкреслює, що саме Конституція України (стаття 55) гарантує кожному право на судовий захист. У цій справі жорстке формальне тлумачення процесуальних норм призвело б до відмови у доступі до правосуддя особі, яка цього захисту особливо потребує через свій вік та стан здоров`я.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що надмірно формалістичне застосування процесуальних норм, яке позбавляє особу доступу до суду, суперечить як національним правовим стандартам, так і практиці Європейського суду з прав людини.

У сталій практиці ЄСПЛ наголошується, що право на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції, не є абсолютним, проте будь-яке обмеження цього права має переслідувати легітимну мету та бути пропорційним. Формальне застосування строків без урахування обставин особи (вік, стан здоров`я) не відповідає принципу «справедливого балансу» між інтересами сторін та публічним інтересом.

Крім того, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду із позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, що ефективне право на звернення до суду не може бути ілюзорним, зокрема, для осіб, які з об`єктивних причин не можуть вчасно реалізувати це право.

Також у рішенні «Білуха проти України» (№ 33643/03, рішення від 9 листопада 2006 року) ЄСПЛ розкритикував українські суди за надмірний формалізм у застосуванні процесуальних строків, що призвело до відмови у розгляді по суті через пропущені строки, попри наявність поважних причин.

Отже, відмова у поновленні строку без належної оцінки стану здоров`я та віку позивача, а також без ретельного аналізу об`єктивних перешкод, є порушенням принципів доступу до правосуддя та справедливого судового розгляду, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ураховуючи наведене, відмова суду першої інстанції у поновленні строку звернення до суду є юридично необґрунтованою, формалістичною та суперечить практиці Верховного Суду і принципам справедливого судочинства.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову, яким підлягає до стягненння з ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» нарахована, але невиплачена заробітна плата ОСОБА_1 у розмірі 102 611 грн 61 коп (сума визначена вже з урахуванням податків та обов`язкових платежів).

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Законом України «Про судовий збір» визначено розміри ставок судового збору на основі розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Згідно ч. 1 ст. 4 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, справляється судовий збір в розмірі одного відсотка ціни позову.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду суд дійшов висновку про задоволення позову,з відповідача підлягає сплаті в дохід держави судовий збір у розмірі 3028 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (04078, м. Київ, вул. Полкова, 57, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заборгованість по нарахованій заробітній платі у розмірі 102 611 (сто дві тисячі шістсот одинадцять) грн 61 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» (04078, м. Київ, вул. Полкова, 57, ) в дохід держави судовий збір в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн..

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова