КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/9925/24 Головуючий у 1 інстанції: Якимець О. І.
Провадження № 22-ц/824/5061/2025 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Євграфова Є.П., Писана Т.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Просила стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача борг за борговою розпискою від 01 лютого 2022 року у сумі 30 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 лютого 2022 року відповідачка отримала від неї у позику грошові кошти у сумі 30 000,00 грн, які зобов`язалася повернути до 01 травня 2022 року, що підтверджує розпискою.

Однак на порушення своїх зобов`язань, відповідачка позику не повернула, на вимогу про повернення позики не відреагувала.

Оскільки умови договору добровільно не виконані, позивачка, посилаючись на статті 526, 1046 1047, 1049 ЦК України, просить позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просила скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначила, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Мотивувала апеляційну скаргу тим, що відповідь Державної прикордонної служби України є недостовірною та незаконною, оскільки відповідачка ОСОБА_2 з 01 лютого до 09 березня 2022 року перебувала в Україні, паспорта громадянина України для виїзду за кордон у неї на той час не було, тому в неї не було можливості виїзду за кордон.

Паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 відповідачка отримала тільки 25 квітня 2023 року в Берліні.

Зазначила, що тільки з 24 лютого 2022 року відповідачка могла виїхати за кордон за паспортом України, та лише 09 березня 2022 року відповідач ОСОБА_2 виїхала за кордон, про що свідчить відмітка в паспорті України, сторінка № 16 про перетин кордону з Польщею, разом з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які це можуть підтвердити.

З 01 до 24 лютого 2022 року відповідачка працювала в Дошкільному начальному закладі № 775 «Подоляночка» Подільського району м. Києва та директором начального закладу заповнювався табель виходу її на роботу, вона отримувала заробітну плату та сплачувала податки. Тільки з 24 лютого 2022 року відповідач перейшла на дистанційну форму роботи.

Відповідачка отримувала гроші на власні потреби про що написала розписку.

Свідками отримання грошових коштів та написання розписки були ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у позові з підстав різниці у підписі на борговій розписці і паспорті є необґрунтованим, ухвалене на підставі неправильного дослідження та оцінки доказів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач відзив на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надав.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачений ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи є розписка ОСОБА_2 від 01 лютого 2022 року про те, що вона отримала у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000,00 грн, які зобов`язалася повернути протягом трьох місяців з дати отримання грошових коштів.

ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 , який у цій справі представляє інтереси своєї матері (позивача у справі).

У судовому засіданні ОСОБА_3 зазначив, що у них з відповідачем є троє дітей.

Згідно із відповіддю Державної прикордонної служби України від 23 жовтня 2024 року в базі даних щодо перетину державного кордону України відповідачем за період з 01 лютого 2022 року до 29 жовтня 2024 року є така інформація: відповідач повернулася в Україну 16 липня 2023 року (в`їзд в Україну).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження наявності укладеного між сторонами договору позики, позивач надала боргову розписку від 01 лютого 2022 року, однак як встановлено судом, відповідач з 01 лютого 2022 року не перебувала на території України.

Суд першої інстанції взяв до уваги, що підпис відповідача у борговій розписці та підпис відповідача у копії паспорта, який долучений стороною позивача до справи, відрізняються.

А тому критично оцінивши надані представником позивача пояснення у судовому засіданні, про те, що він був свідком написання боргової розписки, оскільки у цій справі він представляє інтереси позивача (своєї матері), а також є чоловіком відповідачки у цій же справі.

Суд розцінив неповідомлення обставин щодо факту перебування відповідача за кордоном станом на 01 лютого 2022 року як фактичне не зацікавлення сторони позивача у встановленні, підтвердженні, з`ясуванні дійсних обставин у справі, що може бути спрямоване на приховування факту дійсності поданих документів (чи дійсно відповідач складала текст розписки, що є об`єктом дослідження у справі, а також, чи належать підписи у ній відповідачу).

Дійшов висновку про те, що позивач не довела факту укладення між сторонами договору позики 01 лютого 2022 року та виникнення між ними відповідних правовідносин.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на статтю 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частина 1 статті 2 ЦПК України ).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

При цьому, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 372/45/21, від07 травня 2025 року у справі № 715/3990/23.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Подібний висновок Верховного Суду викладений у постановах від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), від 19 лютого 2025 року у справі № 522/664/17 (провадження № 61-10075св24)

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довела факту укладення між сторонами договору позики 01 лютого 2022 року та виникнення між ними відповідних правовідносин.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення договору поруки, оскільки підпис відповідача у борговій розписці та підпис відповідача у копії паспорта, який долучений стороною позивача до справи, відрізняються.

Крім того, суд встановив факт перебування відповідача за кордоном станом на 01 лютого 2022 року та неможливість укладення договору позики 01 лютого 2022 року.

Не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що відповідь Державної прикордонної служби України від 23 жовтня 2024 року є недостовірною та незаконною, оскільки позивач не надала належних доказів на спростування наданої у відповіді інформації.

Крім того, позивач не надала доказів відсутності у відповідачки паспорта громадянина України для виїзду за кордон станом на 01 лютого 2022 року.

Суд першої інстанції вірно розцінив неповідомлення обставин щодо факту перебування відповідача за кордоном станом на 01 лютого 2022 року як фактичне не зацікавлення сторони позивача у встановленні, підтвердженні, з`ясуванні дійсних обставин у справі, що може бути спрямоване на приховування факту дійсності поданих документів (чи дійсно відповідач складала текст розписки, що є об`єктом дослідження у справі, а також, чи належать підписи у ній відповідачу).

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка не довела факту укладення між сторонами договору позики 01 лютого 2022 року та виникнення між ними відповідних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.cт. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Є.П. Євграфова

Т.О. Писана