Справа № 348/3053/24
Провадження № 22-ц/4808/672/25
Головуючий у 1 інстанції Матолич В. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Бойчука І. В., Максюти І. О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участю представника апелянта адвоката Мосійченко М. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скарг у представника ОСОБА_1 адвоката Мосійченко Марії Іванівни на заочне рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Матолич В. В. в місті Надвірній, у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Микулинецької селищної ради Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Мосійченко М. І. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Микулинецької селищної ради Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 серпня 2013 року по 21 грудня 2016 року. У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час вагітності позивачки, навесні 2015 року, шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися. Відповідач лише один раз навідав ОСОБА_1 з новонародженим сином у пологовому будинку, проте ані на виписку з пологового будинку, ані на Таїнство хрещення сина останній не з`явився. В подальшому, за дев`ять з половиною років, ОСОБА_2 бачився із сином три-чотири рази, незважаючи на те, що сторони проживали в одному селі. Дитина повністю перебуває на утриманні позивачки, жодної добровільної матеріальної допомоги ОСОБА_2 своєму сину не надає. Крім того, відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не забезпечує йому необхідного харчування чи медичного догляду, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Позивачка ніколи не перешкоджала відповідачу у спілкуванні із сином, його вихованні та утриманні, що свідчить про те, що останній умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків.

Представник позивачки зазначала, що у 2022 році у Надвірнянському районному суді Івано-Франківської області перебувала на розгляді справа про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 за позовом ОСОБА_1 . Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 29 червня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд зіслався на негативний та абсолютно необ`єктивний висновок Служби у справах дітей Микулинецької селищної ради.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 адвокат Мосійченко М. І. просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 та покласти суові витрати у вигляді судового збору на відповідача.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Заочним рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Микулинецької селищної ради Тернопільської області, про позбавлення батьківських прав.

Встановивши, що відповідач спілкується зі своїм сином та у нього присутні почуття батьківської любові до нього і він не нехтує будь-якими можливостями поспілкуватися з ним, однак таке спілкування можливе лише за допомогою засобів зв`язку, оскільки син проживає у іншій країні, суд першої інстанції виснував, що позбавлення батьківських прав не ґрунтується на вимогах закону, а також не відповідатиме інтересам дитини.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Представник ОСОБА_1 адвокат Мосійченко М. І. на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, їх надуманість та необґрунтованість.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що зазначення в рішенні суду про те, що відповідач спілкується із сином не відповідає дійсності та не підтверджено жодними доказами. Водночас, докази, які містяться у матеріалах справи достеменно підтверджують обґрунтованість заявлених вимог, однак такі залишилися поза увагою суду першої інстанції. Ба більше, суд першої інстанції повністю проігнорував той факт, що позивачка у 2022 році уже зверталася до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 . Рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено, проте з того часу ставлення ОСОБА_2 до своїх батьківських обов`язків жодним чином не змінилося, він продовжує ігнорувати виховання та існування рідного сина. Повторне звернення із відповідним позовом є для суду прямим доказом систематичної умисної поведінки відповідача з ухилення його від виконання батьківських обов`язків та неможливості змінити його поведінку у кращу сторону.

Крім того, представник апелянтки зазначає, що після ініціювання ОСОБА_1 судового провадження про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 справді двічі телефонував до сина, однак таке епізодичне, нерегулярне спілкування не прогнозованого та малозмістовного характеру сина з біологічним батьком, якого дитина не сприймає за рідного, лише негативно впливає на психоемоційний стан дитини, його свідомість та поведінку.

Просить також врахувати, що відповідач перебуває у Польщі, а позивачка із сином у Іспанії, а тому будь-які об`єктивні перешкоди у особистому спілкуванні батька із сином, навідуванні та вихованні його, відсутні.

Представник апелянтки просить апеляційний суд також прийняти додаткові докази, зокрема, докази на вжиття позивачкою різних заходів контролю стосовно недобросовісного батька для виняткового розуміння фактичних обставин справи, а також скріншоти переписок сторін та переписок ОСОБА_2 із другою (уже також колишньою) дружиною, які відображають ставлення відповідача до рідних дітей.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 адвокат Мосійченко М. І. просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

Позиція інших учасників справи

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник апелянтки адвокат Мосійченко М. І. вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, йому було направлено поштою судову повістку, яка повернулася через відсутність адресата за місцем проживання. Тому відповідач повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи через мобільний застосунок «Viber», повідомлений представником позивача.

Представник органу опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання не з`явився, в.о. селищного голови, секретар ради подала заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянтки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 01 вересня 2015 року Виконавчим комітетом Дарахівської сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 25 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Теребовлянського районного управління юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 » (а.с. 6).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Микулинецької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, затвердженого рішенням виконкому № 991 від 14 серпня 2024 року, вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 . В обґрунтування висновку орган опіки та піклування зазначив, що дитина на даний час проживає із матір`ю у м. Мадрид, Іспанія. Батько проживає в Республіці Польща. У телефонному режимі ОСОБА_2 повідомив, що позивачка чинила йому перешкоди у вихованні дитини, а після виїзду дитини за кордон у нього не було навіть телефону дитини. Зазначив, що не зважаючи на те, яке рішення ухвалить комісія, він залишиться батьком дитини (а.с. 9).

Згідно із листом відділення поліції № 3 (м. Теребовля) Тернопільського районного управління поліції ГУ НП в Тернопільській області від 14 грудня 2023 року № 1354/114/03-2023, звернення від ОСОБА_2 про створення йому обмежень та перешкод у зустрічах, спілкуванні, вихованні сина ОСОБА_3 не надходили (а.с. 12).

Згідно із відповіддю сімейного лікаря ОСОБА_3 ОСОБА_7 від 22 вересня 2022 року, інформаційну згоду на вакцинацію дитини надавала мати ОСОБА_1 ; планові, позапланові медичні огляди дитини у закладі відбувалися в присутності матері; зауважень до матері дитини щодо стану здоров`я, фізичного розвитку дитини не було (а.с. 13).

Згідно із відповіддю на адвокатський запит Дарахівського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дзвіночок» від 13 грудня 2023 року, малолітній ОСОБА_3 відвідував заклад дошкільної освіти з 03 вересня 2018 року до 31 травня 2019 року. З садка вихованця забирала мати, ОСОБА_1 . Протягом усього перебування дитини у дошкільному закладі, нею опікувалася мама, виявляла турботу про його потреби в садочку, спілкувалася з вихователями щодо дитини, брала участь у дошкільних заходах. Батько дитини не брав участі у дошкільному житті свого сина (а.с. 17).

Відповідно до протоколу опитування свідка ОСОБА_8 від 09 грудня 2022 року, вдповідач є її односельчанином та колишнім чоловіком її сусідки. Вона бачила відповідача восстаннє декілька років тому, точної дати не пам`ятає. На задане запитання щодо участі ОСОБА_2 у житті сина зазначила, що не була свідком такого (а.с. 18).

Відповідно до висновка психолога про дитину ОСОБА_9 від 16 листопада 2023 року, загальний емоційний стан хлопчика стабільний, настрій позитивний, прояви тривоги, агресивності відсутні. ОСОБА_10 відчуває міцну прив`язаність до родини, яка складається з мами, дідуся та бабусі. Проєкція відсутнього в житті дитини батька переноситься на дідуся, з яким у хлопчика довірливі стосунки. Образ батька ідеалізується, у думках та в уяві дитини він присутній, хлопчик хотів би бачити тата біля мами. Дитина дуже мало знає про тата, що вказує на те, що дитина не має досвіду спілкування з батьком (а.с. 19).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції, надавши оцінку доводам сторони позивачки, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 буде крайнім заходом і може бути допустимим тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у його діях.

Водночас у справі, яка переглядається, стороною позивачки не надано беззаперечних доказів, які би свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки.

Зокрема, відсутні докази щодо тривалого повного ігнорування відповідачем інтересів дитини, небажання спілкуватися та виховувати, допомагати матеріально як винної поведінки. Навпаки, не спростовано, що сторони проживають в різних країнах, наявність безперешкодного перетину кордону в силу правил Шенгенської зони, не є беззаперечним доказом можливості спілкування відповідача з дитиною. Наявні у справі дані щодо отримання відповідачем номеру телефону дитини та можливість спілкування з ним, неоднозначні з огляду на пояснення сторони позивача зазначені у апеляційній скарзі. Зокрема, апелянт зосереджує увагу на можливості зв`язку безпосередньо з нею, тоді як відповідач у поясненнях службі у справах дітей акцентував увагу на створені позивачкою перешкоди у спілкуванні з дитиною, наслідком чого стала тривала пауза у відносинах батька з дитиною. Також суперечливими є пояснення самої апелянтки щодо періоду відсутності участі відповідача в житті дитини викладені у скарзі: 9,5 років, близько 5 та 2,5 років та в цілому: «… епізодичне, нерегулярне спілкування не прогнозованого та малозмістовного характеру сина з біологічним батьком, якого ОСОБА_10 не сприймає за рідного, що не тільки негативного впливає на актуальний психоемоційний розвиток дитини…». Зазначене в сукупності вказує на складні відносини між батьками та підтверджує суперечливість доказів щодо ухилення батька від виконання своїх обов`язків.

Крім того, суд першої інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача прав щодо сина, оскільки останній належно не арґументував свій висновок. В ньому відображено фактичні обставини у справі та позицію обох батьків, однак фактів винної поведінки відповідача не встановлено. Він не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які би свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку батька загрози для сина, його здоров`я та психічного розвитку. Ба більше, висновок не містить жодних доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав. Навпаки, у висновку зазначено про те, що ОСОБА_2 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомив про те, що з моменту виїзду сина за кордоном не мав з ним зв`язку, оскільки у нього не було його номера телефона, але незалежно від рішення членів комісії він залишиться батьком ОСОБА_3 . Однак, орган опіки та піклування належної оцінки наведеному не надав, не перевіривши при цьому доводи батька та позицію матері з цього приводу. Відтак доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, апеляційний суд враховує результати психологічного дослідження ОСОБА_9 , відповідно до яких образ батька ідеалізується, у думках та уяві дитини він присутній, хлопчик хотів би бачити тата біля мами, що свідчить про те, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме інтересам дитини, якими суд повинен керуватися в першу чергу та які превалюють над інтересами батьків.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що повторне звернення із позовом про позбавлення батьківських прав є для суду прямим доказом систематичної умисної поведінки відповідача з ухилення його від виконання батьківських обов`язків та неможливості зміни його поведінки у кращу сторону апеляційний суд уважає необґрунтованим, оскільки наявність зазначеного рішення суду сама по собі не є підствою для позбавлення відповідача батьківських прав згідно зі статтею 164 СК України.

При розгляді справи № 606/1535/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, за яким постановлено рішення 29.06.2023, судом було встановлено, що «..позбавлення батьківських прав позивачу необхідно для вирішення документальних процедур в Іспанії. А щодо позову батько пояснив, що позбавлення заперечує, оскільки йому чинилися перешкоди у спілкуванні, з моменту виїзду за кордон телефон дитини був заблокований. На що позивач зазначила, що зараз зв`язок є і якщо батько хоче, то може спілкуватися».

Разом з тим, враховуючи наведене та відсутність зі сторони батька доказів щодо вжиття активних заходів, намагання відновити зв`язок з сином виходячи з його зацікавленості та бажань висловлених, як у засіданні суду у справі № 606/1535/22, так і на останньому засіданні служби у справах дітей у цій справі, колегія суддів уважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм надано правильну правову оцінку, рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. У зв`язку з встановленням недостатньої участі у вихованні, спілкуванні та забезпеченні ОСОБА_11 якісного життя дитини, попередити відповідача про зміну відношення до виконання батьківських обов`язків.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мосійченко Марії Іванівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 лютого 2025 року залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни та покращення ставлення до виховання дитини.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 червня 2025 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: І. В. Бойчук

І. О. Максюта