справа № 369/2187/22 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/7191/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у якому просив:

визнати борг у загальній сумі 1 883 240 грн. спільним зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 1 883 240 грн.;

судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову зазначив, що особисто передав ОСОБА_1 у борг грошові кошти в розмірі 30 000 дол. США з обов`язком повернення по пред`явленню вимоги. Про отримання грошових коштів ОСОБА_1 власноручно написала розписку. Дані кошти отримані в борг для купівлі квартири.

Крім того, ОСОБА_1 отримала в борг для купівлі автомобіля грошові кошти в розмірі 14 000 дол. США, які зобов`язувалась повернути на першу вимогу, про що також склала відповідну розписку.

Вимогу про повернення коштів відповідачці направлено у березні 2021 року. Але кошти не повернуті.

Вказав, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 2010 року по 2020 рік. Саме за отримані в борг кошти ними придбана кватира в м. Києві, де вони проживали. Також за отримані в борг кошти ними придбано автомобіль, яким вони також спільно користувались. У 2019 році відповідачі продали квартиру та придбали для сім`ї житловий будинок в с. Ходосівка, проживали там до розлучення. Тобто отримані в борг кошти використані в інтересах сім`ї і відповідати за повернення коштів вони також мають солідарно усім своїм майном.

Оскільки відповідачі розлучились, але кошти не повернули на його вимогу, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.

12 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову ОСОБА_3 вказав, що між ним та ОСОБА_1 у судовому порядку вирішується спір про поділ спільного майна подружжя, а саме домоволодіння та земельної ділянки в с. Ходосівка, автомобіля. Дане майно придбано у шлюбі та за спільні кошти подружжя. Жодні кошти у батька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ніколи не брали. А для придбання майна використали лише власні кошти, в тому числі від продажу квартири в м. Києві, отримали в банку кредит. Якби дійсно брали у позивача позику, не було б необхідності у банку оформлювати кредит на його ім`я. Також вважає, що у разі існування такого боргу, питання про його наявність і стягнення має вирішуватись при розгляді основної справи при поділі майна. Але таких вимог ОСОБА_1 не заявляла, вказуючи, що майно є її власністю. Позивач у цій справі не надав жодного доказу на підтвердження надання відповідачем згоди на укладення договору позики дружиною. Просив відмовити у задоволенні позову.

14 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позов та 19 липня 2022 року додаткові пояснення від відповідачки ОСОБА_1 .. Зазначила, що у позивача є фінансова можливість надати грошові кошти у борг. Тому за спільною згодою з ОСОБА_3 відповідачами було прийнято рішення про отримання у борг коштів в розмірі 1 883 240 грн. За ці кошти було придбано квартиру в м. Києві, автомобіль, а згодом - будинок. Нажаль, кошти витрачені у повному обсязі, але повернути кошти позивачу, перебуваючи у шлюбі, вони не змогли з спільного бюджету. Натомість ОСОБА_3 подав позов про поділ майна, придбаного у шлюбі, але за кошти, отримані в борг, які не повернуті. Після припинення спільного проживання, відповідачі майже не спілкуються, тому їй не відомо чи повернув ОСОБА_3 кошти. ОСОБА_1 визнає укладення договору позики, отримання коштів та використання їх в інтересах сім`ї. Доказів протилежного ОСОБА_3 не надав. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

18 липня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що на час укладення договору та отримання коштів в борг у сторін були справжні сімейні теплі стосунки, він вважав, що найкраще капіталовкладення - вкладення у своїх дітей, тому погодився їм допомогти. Передача коштів підтверджена розписками та актами приймання-передачі коштів. Кошти не були повернуті, а наявність кредитного договору жодним чином не стосується наявності його бору. Щодо проведення експертизи він не заперечує, але заперечує щодо пошкодження розписок, оскільки наявність оригіналу розписки підтверджує наявність невиконаного боргового зобов`язання. Просив позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 1 883 240 грн. та судовий збір в розмірі 12 405 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 23 січня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2024 року, змінити його та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтовування доводів апеляційної скарги зазначила, що не заперечує факту наявності боргу перед позивачем та не вимагає скасування рішення в частині стягнення боргу з неї.

Апелянтка зазначила, що в порушення принципу безпосередності судового розгляду, визначеного ч. 1 ст. 89, ч. 1 ст. 213, ч. 1 ст. 229 ЦПК України, місцевий суд безпосередньо не дослідив письмові докази у справі, не розглянув пояснення сторін, викладені в заявах по суті справи, що стало причиною неправильного вирішення справи та прийняття незаконного та необґрунтованого судового рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання боргу спільним зобов`язанням та солідарного стягнення боргу.

Крім того, оголошення судом перерви перед судовими дебатами тривалістю більше 5 місяців ставить під сумнів обґрунтованість судового рішення, оскільки суд міг не пам`ятати усіх обставин справи та спотворити сформоване під час розгляду справи обґрунтоване внутрішнє переконання про те, як цю справу слід вирішити.

Не відповідають обставинам справи висновки місцевого суду щодо дати укладення Договору №214258-У02451 купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати 08 жовтня 2016 року, а не 18 жовтня 2016 року, дати укладення Договору позики від 09 жовтня 2016 року з метою придбання автомобіля даті укладення Договору купівлі-продажу автомобіля.

Апелянткою після отримання коштів від позивача було укладено Договори участі у будівництві об`єкта нерухомості - квартири за адресою: АДРЕСА_1 та купівлі-продажу облігацій, які були погоджені ОСОБА_3 та внесено кошти відповідно до даних Договорів. В результаті виконання вказаних Договорів, ОСОБА_1 було набуте право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка стала спільною власністю подружжя.

Таким чином, саме кошти, отримані апелянткою за розпискою від 26 січня 2013 року від позивача і було витрачено на придбання і оплату вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Аналогічно, після отримання коштів за розпискою від 09 жовтня 2016 року, 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було укладено Договір №214258-У02451 купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати, відповідно до якого остання придбала Автомобіль марки КІА, 2016 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , сплативши за нього 21 жовтня 2016 року 375 230,00 грн. Даний автомобіль також став спільною власністю подружжя.

В подальшому, ОСОБА_3 подав позов про поділ спільного майна до Києво-Святошинського районного суду Київської області, справа №369/14422/20, визнаючи майно, а саме - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль об`єктами спільної власності подружжя. Таким чином ОСОБА_4 , визнав, що майно, придбане ОСОБА_1 є спільним майном подружжя, а отже, кошти, витрачені нею на їх придбання, витрачені в інтересах сім`ї.

ОСОБА_3 погоджував угоди щодо придбання майна у спільну власність подружжя та не міг не знати про джерело походження коштів на придбання квартири та автомобіля, що підтверджує солідарний обов`язок відповідачів повернути грошові кошти за борговими розписками від 26 січня 2013 року та від 09 жовтня 2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року відкрито апеляційні провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

24 березня 2025 року ОСОБА_3 подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказав, що дата договору 08 жовтня 2016 року замість 18 жовтня 2016 року вказана в рішенні суттєво не впливає на висновки суду щодо предмету та підстав позову. Причиною виникнення спору є питання щодо наявності підстав для стягнення боргу за договором позики.

ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , а розписки було складено без участі ОСОБА_3 , який про їх існування взагалі не знав, а тому дати розписок теж можна поставити під сумнів, як і самі розписки.

Вважає позов у цій справі спрямований на отримання ОСОБА_1 всього майна подружжя відповідачів, яке є предметом спору у справі №369/14422/20.

Зауважив, що за період шлюбу сам ОСОБА_3 жодних договорів позик з позивачем не укладав. Жодного доказу того, що квартиру було придбано за кошти, отримані за договором позики позивачем не надано. Крім того, квартиру було придбано в розстрочку та платежі здійснювалися частками. Встановити у такому разі використання нібито позичених ОСОБА_1 коштів не є можливим.

У справі відсутні докази використання ОСОБА_1 коштів в інтересах сім`ї, а тому відсутні правовідносини між позивачем та ОСОБА_3 . Сам факт перебування відповідачів у шлюбі станом на час укладення договорів позики з позивачем, не може бути підставою покладення на ОСОБА_3 солідарного обов`язку по сплаті боргу за такими договорами.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_1 - адвокат Плахін Євгеній Вікторович доводи апеляційної скарги підтримав та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_3 - адвокатка Федосєєва Тетяна Юріївна заперечила проти доводів апеляційної скарги, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, 02 червня 2025 року подав заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по Придніпровському району міста Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис №170.

Подружжя мають спільну малолітню дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

26 січня 2013 року ОСОБА_1 склала розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,…отримала від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,…у тимчасове користування грошові кошти в розмірі тридцять тисяч доларів США та двадцять тисяч євро готівкою на купівлю квартири. Я, ОСОБА_1 , зобов`язуюсь повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі тридцять тисяч доларів США та двадцять тисяч євро в повному обсязі на першу вимогу ОСОБА_2 ».

Розписка написана у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Того ж дня у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складено та підписано акт приймання-передачі грошових коштів.

Крім того, 09 жовтня 2016 року ОСОБА_1 склала ще одну розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,…отримала від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,…у тимчасове користування грошові кошти в розмірі чотирнадцять тисяч доларів США на купівлю автомобіля. Я, ОСОБА_1 , зобов`язуюсь повернути ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі чотирнадцять тисяч доларів США в повному обсязі на першу вимогу ОСОБА_2 ».

Розписка написана у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Того ж дня у присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складено та підписано акт приймання-передачі грошових коштів.

19 березня 2021 року ОСОБА_2 пред`явив ОСОБА_1 вимоги про повернення грошових коштів за борговими розписками від 26 січня 2023 року та від 09 жовтня 2016 року. Того ж дня ОСОБА_1 отримала вимоги нарочно, що підтвердила підписом.

У період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули наступне майно.

12 лютого 2013 року між ПрАТ «НЕО ВІТА» та ОСОБА_1 укладено договір Б-1805/3/396 про участь у будівництві об`єкту нерухомості, а саме щодо квартири по АДРЕСА_2 .

Пунктом 2.4 договору визначено, що інвестор зобов`язується набути право власності на наступний лот, шляхом укладення договору купівлі-продажу облігацій.

У Договорі Б-1805/3/396 про участь у будівництві об`єкту нерухомості ОСОБА_3 своїм підписом ствердив, що не заперечує проти прийняття у власність та оплати його дружиною Лоту облігацій на умовах, викладених у цьому договорі.

Також за умовами п. 5.2.1 ОСОБА_1 як інвестор зобов`язалася придбати Лот шляхом укладення договору купівлі-продажу облігацій протягом 20 календарних днів з моменту підписання договору.

12 лютого 2013 року між ТОВ «КУА «ВАЛПРИМ» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу облігацій та договір про внесення змін та доповнень №1 до договору №БВ-27/13_9 купівлі-продажу облігацій від 28 лютого 2014 року.

У п. 1.1. Договору про внесення змін зазначено, що продавець продав, а покупець придбав 5990 шт. облігацій загальною вартістю 685 165,74 грн.

30 липня 2014 року ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка продана на підставі укладеного 17 вересня 2019 року договору купівлі-продажу квартири.

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 .

Також 18 жовтня 2016 року між ТОВ «Автоцентр на Харківському» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% оплати.

За умовами цього договору придбано автомобіль марки KIA Rio, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , за ціною 375 230,00 грн.

Після припинення спільного проживання між відповідачами склались напружені та неприязні стосунки, в тому числі щодо поділу майна.

Наразі у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя (справа №369/14420/20).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд вважав доведеним факт укладення договору позики ОСОБА_2 з ОСОБА_1 , який оформлено у виді боргових розписок, датованих 26 січня 2013 року та 09 жовтня 2016 року, та передачі позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 коштів на його виконання. Оскільки відповідачка ОСОБА_1 не повернула отриманих від позивача коштів у загальному розмірі 44 000 доларів США та 20 000 євро в обумовлений строк (на першу вимогу, отриману 19 березня 2021 року, у строк до 19 квітня 2021 року), вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 1 883 240 грн є правомірними.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог заявлених до ОСОБА_3 , місцевий суд вважав недоведеним те, що ОСОБА_3 був обізнаний про договори позики та не заперечував проти такої позики, а також те, що кошти, отримані ОСОБА_1 за договорами позики, використані та витрачені в інтересах сім`ї. Зокрема, що під час укладення договорів позики, оформлених розписками не було отримано згоди ОСОБА_3 на їх укладення, а правочин виходить за межі дрібно-побутового, використання коштів в інтересах сім`ї та цільового використання коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про укладення ОСОБА_1 договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договорами для задоволення потреб сім`ї, а тому відсутні підстави для солідарного стягнення з чоловіка боргу за договором позики. Отримавши в позику грошові кошти без згоди другого з подружжя, що не підтверджено згодою ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_1 стала учасником зобов`язальних правовідносин і особисто відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід у першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі №466/10235/18

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За обставинами цієї справи ОСОБА_1 визнає, що 26 січня 2013 року за борговою розпискою отримала від ОСОБА_2 30 000,00 дол. США та 20 000,00 Євро готівкою.

Через кілька тижнів після цього, 12 лютого 2013 року ОСОБА_1 уклала з ПрАТ «НЕО ВІТА» Договір Б-1805/3/396 про участь у будівництві об`єкту нерухомості, на загальну суму 685 165,74 грн.

Відповідач ОСОБА_3 своїм підписом ствердив, що не заперечує проти прийняття у власність та оплати його дружиною Лоту облігацій на умовах, викладених у цьому договорі.

Також, 09 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримала у борг від ОСОБА_2 14 000,00 дол. США за борговою розпискою.

16 жовтня 2016 року ОСОБА_1 придбала автомобіль KIA Rio за ціною 375 230,00 грн.

Заперечуючи проти стягнення з нього боргу за розписками, ОСОБА_3 стверджував, що хоч ОСОБА_1 уклала їх у період шлюбу, проте згоди другого подружжя не отримала та використала грошові кошти не в інтересах сім`ї.

При цьому, в порядку ч. 2 ст. 65 СК України ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про визнання договорів позики недійсними як таких, що укладені без його згоди.

Крім того, ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження того, що у подружжя ОСОБА_8 на час укладення 12 лютого 2013 року договору Б-1805/3/396 про участь у будівництві об`єкту нерухомості та 18 жовтня 2016 року Договору купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% оплати, були інші достатні спільні кошти для купівлі квартири за 685 165,74 грн. та автомобіля за 375 230,00 грн. відповідно.

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

В той же час, оскільки ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договори позики від 26 січня 2013 року та від 09 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було укладено в особистих майнових інтересах відповідачки, кошти за вказаними договорами були використані нею одноособово, для її власних потреб та не в інтересах сім`ї, відсутні підстави стверджувати, що саме ОСОБА_1 є одноособово зобов`язаною за договорами позики.

Надаючи правову оцінку обставинам придбання квартири та автомобіля подружжям ОСОБА_8 місцевий суд не надав належну правову оцінку вказаним обставинам справи та не врахував, що ОСОБА_3 презумпцію спільності майна подружжя, набутого за договорами позики (у межах його заперечень стосовно позовних вимог), не спростовано.

Крім того, наразі спір відповідачів про поділ їх спільного майна у справі №369/14420/20 не розглянуто, юридичну долю набутого майна не вирішено та правову оцінку обставинам його набуття не надано.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №14-712цс19.

Отже, оскільки матеріалами справи та поданими доказами не спростовано, що договори позики ОСОБА_1 укладала не в інтересах сім`ї, однак на час пред`явлення позову до суду та розгляду цієї справи відповідачі у справі розлучилися, колегія суддів вважає, що застосування солідарного стягнення є недоцільним, а з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить стягнути борг в рівних частинах по 941 620,00 грн з кожного на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного рішення визначив загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню виключно з ОСОБА_1 , з метою уникнення ускладнень при виконанні судового рішення, колегія апеляційного суду вважає за необхідне вийти за межі апеляційної скарги і скасувати рішення суду першої інстанції повністю, ухваливши нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення на його користь з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах по 941 620,00 грн заборгованості за договорами позики.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню повність (щодо вимог до кожного з відповідачів), з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 202,50 грн з кожного.

Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 18 607,50 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Визнати спільним зобов`язанням подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 борг у загальній сумі 1 883 240 (один мільйон вісімсот вісімдесят три тисячі двісті сорок гривень) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) заборгованість за борговими розписками від 26 січня 2013 року та від 09 жовтня 2016 року у загальному розмірі 941 620 (дев`ятсот сорок одна тисяча шістсот двадцять гривень) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) заборгованість за борговими розписками від 26 січня 2013 року та від 09 жовтня 2016 року у загальному розмірі 941 620 (дев`ятсот сорок одна тисяча шістсот двадцять гривень) 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 202 (шість тисяч двісті дві гривні) 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 6 202 (шість тисяч двісті дві гривні) 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 18 607 (вісімнадцять тисяч шістсот сім гривень) 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова