Номер провадження: 22-ц/813/1929/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційні скарги Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайленд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Міністерства юстиції України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайленд», ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук Володимир Олександрович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ханбер», Обслуговуючий кооператив «Екодом-1» про визнання незаконними дій та часткове скасування наказу, та визнання права власності шляхом витребування з чужого незаконного володіння,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства юстиції України, треті особи: Державний реєстратор Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук В.О., ТОВ «Ханбер», ОК «Екодом-1» у якому просили:

1.Визнати дії Міністерства юстиції України незаконними та скасувати наказ від 06 лютого 2020 року №452/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 липня 2019 року №48046548, №48045003, №48047480, №48048524, №48047902, які стосуються набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 , №48044135, №48043447, які стосуються набуття права власності ОСОБА_11 , №48049075, яке стосується набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_8 ;

2.Відновити у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно дію рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень:

-№48047480 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо паркомісця №3 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить

ОСОБА_5 ;

-№48048524 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо паркомісця №4 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить

ОСОБА_5 ;

-№48047902 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо паркомісця №5 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить

ОСОБА_5 ;

-№48046548 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо квартири

АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5 ;

-№48045003 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо квартири АДРЕСА_3 , яке належить

ОСОБА_5 ;

-№48044135 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо паркомісця №20 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_11 ;

-№48043447 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо паркомісця №21 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_11 ;

-№48049075 від 31 липня 2019 року, прийняте державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О., щодо паркомісця №27 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить

ОСОБА_8

03 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку, позивачі, в інтересах яких діє адвокат Заяць К.В., подали до суду заяву про залучення співвідповідачів та зміну предмету позову у якій просили:

1.Залучити до участі в справі у якості співвідповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайленд», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_3 , АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еко Капітал».

2.Здійснювати подальший розгляд справи в межах наступних позовних вимог:

-визнати дії Міністерства юстиції України незаконними та скасувати наказ від 06 лютого 2020 року №452/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 липня 2019 року №48046548, №48045003, №48047480, №48048524, №48047902, які стосуються набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_5 , №48044135, №48043447, які стосуються набуття права власності ОСОБА_11 , №48049075, яке стосується набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_8 ;

-визнати право власності на квартиру

АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння ТОВ «Сайленд»;

-визнати право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 ;

-визнати право власності на паркомісце №3 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння ТОВ «Сайленд»;

-визнати право власності на паркомісце №4 в будинку

АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння

ОСОБА_3 ;

-визнати право власності на паркомісце №5 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 ;

-визнати право власності на паркомісце №20 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ;

-визнати право власності на паркомісце №21 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 ;

-визнати право власності на паркомісце №27 в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_12 , шляхом витребування із чужого незаконного володіння АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еко Капітал» (т.4 а.с. 180-207).

Як на підставу для скасування зазначеного вище наказу Міністерства юстиції України в частині скасування вказаних вище рішень про державну реєстрацію, позивачі посилалися на те, що у висновку від 22 січня 2020 року (далі Висновок) Колегія з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції (далі Колегія) дійшла помилкового висновку про те, що державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук В.О. (далі державний виконавець) порушено п. 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки між позивачами та ОК «Екодом-1» було укладено договори про сплату пайових внесків, які за своєю правовою природою є договорами пайової участі (інвестування, купівлі-продажу майнових прав), так як відповідно до п.1.1 цих правочинів, ОК «Екодом-1» зобов`язалося організувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими приміщеннями за рахунок внесків позивачів, та зобов`язалося передати позивачам нерухоме майно в об`єкті будівництва, обумовлене договором, та всі документи, необхідні для реєстрації прав власності на нього, а позивачі, в свою чергу зобов`язалися сплатити внески у розмірах та в порядку, встановлених договором та додатками до нього, та право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску.

Відповідно до п.4.2.2 зазначених договорів ОК «Екодом-1» зобов`язалося не пізніше 15-ти календарних днів з моменту введення об`єкту в експлуатацію, оформлення всіх необхідних документів та сплати внеску, передати учаснику за актом прийому-передачі об`єкт нерухомості.

Зважаючи на викладене вище, на думку позивачів, у даному випадку мають застосовуватися положення п. 77 зазначеного вище Порядку, відповідно до якого для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення, тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подається документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав, тощо).

Посилаючись на зміст Висновку, зазначали, що з метою державної реєстрації права власності на спірні квартири та паркомісця ними були подані наступні документи: сертифікат ДАБІ від 28 грудня 2018 року серія ОД №4; технічний паспорт, виданий обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; довідку про членство в кооперативі та внесення пайового внеску в повному обсязі; акт прийому-передачі нерухомого майна; договір про сплату пайових внесків.

Тому позивачі в повному обсязі виконали вимоги зазначеного вище Порядку, та крім необхідного обсягу документів також надали додаткові документи.

Посилання у вказаному вище висновку колегії на неврахування державним реєстратором п. 41 Порядку є помилковим, оскільки положення цього пункту Порядку не підлягають застосування до спірних правовідносин, так як він стосується державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна у тому числі й у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність або у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалося у результаті спільної діяльності. У той час як об`єкти, набуті позивачами на підставі договорів про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» не набувалися у спільну часткову власність і не були результатом виконання договору про спільну діяльність, укладеного між позивачами та ОК «Екодом-1».

Стверджували, що системний аналіз положень Порядку не дає підстав для висновку про те, що п.80 доповнює п.41 цього Порядку, та підлягає застосуванню разом з останнім.

Поза увагою Колегії залишилося те, що укладений між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» договір про співробітництво від 22 жовтня 2015 року не є договором про спільну діяльність, оскільки п. 8.6. цього договору прямо передбачено, що він не є договором простого Товариства та договором суперфіцію. У той час як сторонами передбачено, що цей договір є змішаним (в розумінні ст. 628 ЦК України), при цьому будь-які застереження про конкретну форму спільної діяльності у вказаному договорі відсутні.

Також Колегія не звернула увагу, що згідно п.11 Додаткової угоди №1 від 15 грудня 2015 року, сторони дійшли згоди про припинення дії Акту розподілу (площ) в об`єкті.

Як на окрему (самостійну) підставу для скасування оскаржуваного наказу, позивачі посилалися на порушення Колегією строку розгляду та вирішення скарги, який на їх переконання сплив 16 січня 2020 року, тоді як засідання колегії проведено та прийнято Висновок лише 22 січня 2020 року, тобто поза межами строку, визначеного Законом України «Про звернення громадян».

Крім того, позивачі посилалися також і на те, що додаткова угода №1 до договору про співробітництво №1, укладена нібито 15 грудня 2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» є фіктивною та такою, що була укладена та підписана сторонами вже в період виникнення спірних правовідносин між ними та позивачами, з метою ухилення від виконання зобов`язань за договорами про сплату пайових внесків, та з метою введення в оману Міністерства юстиції України та суду щодо існування вказаних вище правовідносин.

Договори фінансового кредитування та іпотечні договори між ТОВ «Ханбер» та ТОВ «Сайленд» були укладені з однією метою примусове звернення стягнення на майно, оскільки знаючи, що при примусовій реалізації майна з торгів або аукціонів, нотаріус який буде проводити державну реєстрацію права власності на підставі свідоцтва не відмовить у такій реєстрації у зв`язку із наявністю обтяжень вказаного майна на підставі п.3 ч.4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як на підставу правомірного набуття права власності на зазначене вище майно, позивачі посилалися на те, що на виконання умов договорів, укладених між ними та ОК «Екодом-1», ними було сплачено у повному обсязі відповідні внески, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, які є належними документами, на підтвердження сплати грошових коштів та актами прийому-передачі об`єктів нерухомості.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2022 року задоволено заяву позивачів про зміну предмету позову та залучення співвідповідачів. Справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Одеси (т.5 а.с. 86-92).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2022 року зазначену вище справу прийнято до провадження цього суду (т.5 а.с. 102).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року замінено позивача ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його правонаступників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.9 а.с. 82).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2023 року замінено неналежного відповідача АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд» на ОСОБА_4 (т.9 а.с. 174).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року позов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено. Визнано дії Міністерства юстиції України незаконними та скасовано наказ від 06 лютого 2020 року

№ 452/5, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень

№ 48046548, № 48045003, № 48047480, № 48048524, № 48047902, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_5 , № 48044135, № 48043447, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_11 , № 48049075, яке стосується набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_8 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ТОВ «Сайленд» на користь

ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_4 та паркомісце

АДРЕСА_5 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_3 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_5 паркомісце № 4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 на користь

ОСОБА_5 паркомісце № 5 за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_6 у частці 2/3 та ОСОБА_7 у частці 1/3 паркомісця № 20 та №21 за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь

ОСОБА_8 паркомісце № 27 за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України просить скасувати рішення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині задоволених позовних вимог щодо визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48046548, №48045003, №48047480, №48048524, №48047902, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_5 , №48044135, №48043447, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_11 , №48049075, яке стосується набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_8 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не врахував, що:

-позивачами не дотримано вимог ст. 188 ЦПК України, оскільки у одному позові, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, об`єднано вимоги, які не пов`язані між собою підставою виникнення або поданими доказами. Майнові права на об`єкти, зазначені у позові, як у позивачів, так і відповідачів виникли з різних підстав, майно є відмінним, та не стосується одне одного, тобто предмет та обставини позовних вимог є різними, що унеможливлює їх об`єднання у межах одного позову;

-станом на 14 січня 2020 року Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції не існувало, питання щодо розгляду скарг ТОВ «Ханбер» та ТОВ «Екодом-1» від 28 жовтня 2019 року та скарги ОСОБА_13 від 27 січня 2019 року, перейшли до новоствореної Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, яка розпочала свою діяльність лише з 09 січня 2020 року, тому не могла порушити до моменту свого створення норми, які регулюють строки розгляду скарги. Вказане свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції ст.20 ЗУ «Про звернення громадян» та п.4 Порядку розгляду скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції. В обґрунтування цих доводів скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 22 травня 2020 року по справі №825/2328/16;

-під час прийняття оскаржуваного наказу Міністерство Юстиції встановлювало наявність (відсутність) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, проте будь-яким чином не вирішувало спір про право, оскільки це виходить за межі його повноважень;

-питання законності прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу від 06 лютого 2020 №452/5 вже було предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства. За результатами розгляду справи №420/3933/20 П`ятий апеляційний адміністративний суд, з висновками якого погодився Верховний Суд, прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області

Мельничука В.О. про визнання протиправним і скасування вказаного вище наказу. Ці судові рішення, з огляду на положення ст. 82 ЦПК України, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи;

-під час розгляду справи, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі його повноважень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат

Досковський В.Г., просить скасувати рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання незаконними дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48045003, яке стосується набуття права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_3 та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що:

- ОСОБА_1 належало виключне майнове право на оформлення права власності на вказану вище квартиру, тому ОК «Екодом-1» не мало права укладати будь-які договори щодо цього майна;

- ОСОБА_5 не набув у власність майно, про витребування якого заявлена вимога до ОСОБА_1 , тому у нього відсутнє право витребування зазначеної вище квартири;

-майнові права на зазначену квартиру на підставі договору №12/3а від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_1 , належали останній, тому ОК «Екодом-1» при укладенні з ОСОБА_5 04 березня 2019 року договору щодо сплати пайових внесків не дотримався вимог ч.1 ст. 203 ЦК України, тому цей договір є недійсним;

-в матеріалах справи відсутнє рішення загальних зборів ОК «Екодом-1» щодо надання згоди голові обслуговуючого кооперативу ОСОБА_14 на відчуження майнових прав на зазначену вище квартиру на користь ОСОБА_5 , тому укладення цього правочину відбулося з перевищенням повноваження. Про цю обставину ОСОБА_5 було достеменно відомо, про що свідчить зміст договору, укладеного між ним та головою ОК «Екодом-1» ОСОБА_14 ;

-отримавши від ОСОБА_15 документи для проведення державної реєстрації права власності на вказану вище квартиру, державний реєстратор

Мельничук В.О. в силу положень ч. З ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», мав би перевірити повноту наданих документів, існуючий зв`язок між ТОВ «Ханбер» та OK «Екодом-1», встановити, якими саме документами вони керуються в ході своєї співпраці, переконатися у тому, що OK «Екодом-1» дійсно наділений правами на відчуження відповідних об`єктів на користь третіх осіб, та переконатися про виконання заявником вимог правочину, якій ним подано державному реєстратору як підстава для реєстрації права власності на нерухоме майно. Державний реєстратор повинен був, відповідно до ст. 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зупинити розгляд заяви про державну реєстрацію на зазначені об`єкти нерухомості, у зв`язку з відсутністю всіх документів необхідних для її проведення, але не зробив цього, що вказує на законність оскаржуваного позивачами Наказу Міністерства Юстиції України від 06 лютого 2020 року № 452/5.

-матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту укладення та виконання ОСОБА_5 договору про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 04 березня 2019 року. Надані в підготовчому засіданні представником позивача оригінали документів (договір №64А про сплату пайових внесків від 04 березня 2019 року, додаток №1 цього договору, акт прийому-передачі від 14 червня 2019 року, довідка про сплату паю №04/03/2019, квитанція до прибуткового касового ордеру №455 від 04 березня 2019 року), не мали прийматися до уваги судом, оскільки подані з пропуском строку, визначеного

ч.1 ст. 83 ЦПК України. Крім того, ці докази мають розбіжності з аналогічними документами, підписаними факсиміле, які подані ОСОБА_5 державному реєстратору та які були долучені до позову. В судовому засіданні представник позивача не зміг надати пояснення про те, яким чином та за участю яких осіб проводилося підписання вказаних вище документів;

-висновком судово-економічної експертизи №22.12/04 від 27 лютого 2023 року підтверджується не відображення в бухгалтерському обліку та звітності ОК «Екодом-1» інформації щодо розрахунку ОСОБА_5 за договором №61б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 04 березня 2019 року, договором №2 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 10 березня 2017 року, та не проведення цих розрахунків;

-питання законності прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу від 06 лютого 2020 №452/5 вже було предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства. За результатами розгляду справи №420/3933/20 П`ятий апеляційний адміністративний суд, з висновками якого погодився Верховний Суд, прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області

Мельничука В.О. про визнання протиправним і скасування вказаного вище наказу. Ці судові рішення, з огляду на положення ст. 82 ЦПК України, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи.

Крім того, посилається на те, що судом порушено вимоги ст. 103 ЦПК України, оскільки безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання представника скаржниці щодо призначення у справі експертизи. Всупереч вимог ч.6 ст. 188 ЦПК України, та клопотанню представника скаржниці, суд не роз`єднав позовні вимоги, виділивши пред`явлені вимоги до ОСОБА_1 в окреме провадження. У порушення вимог ст. 251 ЦПК України, суд не зупинив розгляд справи до набрання законної сили рішення суду у справі №522/8194/22 та №522/16671/22. Також судом не дотримано строки перебування справи на стадії підготовчого провадження, визначені ст. 189 ЦПК України. Не дотримавшись вимог ст. 268 ЦПК України, суд не проголосив прийняти рішення в останньому судовому засіданні, призначеному 24 червня 2024 року, натомість надіслав вступну та резолютивну частини рішення суду лише 04 липня 2024 року.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайленд» просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині задоволених позовних вимог щодо визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 серпня 2019 року №48046548, №48047480 та витребування із чужого незаконного володіння ТОВ «Сайленд» паркомісця №3 та квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що:

-питання законності прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу від 06 лютого 2020 №452/5 вже було предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства. За результатами розгляду справи №420/3933/20 П`ятий апеляційний адміністративний суд, з висновками якого погодився Верховний Суд, прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області

Мельничука В.О. про визнання протиправним і скасування вказаного вище наказу. Ці судові рішення, з огляду на положення ст. 82 ЦПК України, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи;

-позовні вимоги щодо визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року № 452/5 винесеного за результатами розгляду скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Ханбер», ОК «Екодом-1» та

ОСОБА_13 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 серпня 2019 року № 48046548 та № 48047480 мають розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, з огляду на характерних спірних правовідносин та суб`єктний склад їх учасників. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №910/8424/17;

-першочергова реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_6 за ОСОБА_5 здійснювалась лише на підставі договорів про сплату пайових внесків та актів прийому передачі. На час винесення рішень державним реєстратором не був завантажений технічний паспорт та довідка про повну сплату пайових внесків, чим порушено вимоги п.п. 77,80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року №1127. Під час державної реєстрації права власності на спірне майно ОСОБА_5 мав надати державному реєстратору завірені відповідним кооперативом копії: документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, оскільки самим кооперативом такі документи державному реєстратору не подавалися;

-за своїм змістом договір укладений між ТОВ «Ханбер» та OK «Екодом-1» від 22 жовтня 2015 року про співробітництво №1 цілком відповідає ознакам договору про спільну діяльність, адже він визначає спільну для сторін мету, питання координації спільних дій, порядок розподілу отриманого результату, у зв`язку з чим при його укладенні та виконанні сторони керувались саме ст. 1130 ЦК України. Тобто, в даному випадку державна реєстрація права власності на спірні об`єкти не могла проводитися без застосування п.41 Порядку №1127 (в редакції чинній на час проведення реєстраційних дій), оскільки лише даною нормою передбачено надання договору про спільну діяльність, без наявності якого неможливо встановити причетність OK «Екодом-1» до будівництва клубного будинку «Graf» в якому знаходиться спірне нерухоме майно. Тому, висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні про те, що державний реєстратор під час проведення вищевказаних реєстраційних дій не повинен був керуватися п.41 Порядку №1127 є помилковими;

-державний реєстратор Мельничук В.О. не перевірив повноту наданих документів, існуючий зв`язок між ТОВ «Ханбер» та OK «Екодом-1», не встановив, якими саме документами вони керуються в ході своєї співпраці, не переконався у тому, що OK «Екодом-1» дійсно наділений правами на відчуження відповідних об`єктів на користь третіх осіб, та не переконався у виконанні заявником вимог правочину, який ним подано державному реєстратору, як підстава для реєстрації права власності на нерухоме майно;

-ТОВ «Ханбер» та OK «Екодом-1» не здійснили фактично розподіл приміщень, відповідно до п. 2.2. Договору, що не наділило ОК «Екодом-1» до підписання Додатку №3 «Акт розподілу площ (приміщень) в Об`єкті», правами на розпорядження вказаним майном. В системну папку не було завантажено вказаний вище додаток №3, у зв`язку з чим державний реєстратор відповідно до ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» повинен був зупинити розгляд заяви про державну реєстрацію на зазначені об`єкти нерухомості, у зв`язку з відсутністю всіх документів необхідних для її проведення;

-станом на 14 січня 2020 року Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції не існувало, питання щодо розгляду скарг ТОВ «Ханбер» та ТОВ «Екодом-1» від 28 жовтня 2019 року та скарги ОСОБА_13 від 27 січня 2019 року, перейшли до новоствореної Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, яка розпочала свою діяльність лише з 09 січня 2020 року, тому не могла порушити до моменту свого створення норми, які регулюють строки розгляду скарги. Вказане, скаржник вважає, свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції ст.20 ЗУ «Про звернення громадян» та п.4 Порядку розгляду скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції. Висновки суду щодо порушення процедури розгляду скарги Колегією не відповідають обставинам справи;

-ТОВ «Ханбер» не надавало згоду Обслуговуючому кооперативу «Екодом-1» на відчуження майнових прав або безпосередньо об`єкту нерухомості квартири АДРЕСА_7 та паркомісця АДРЕСА_5 у клубному будинку «GRAF» Саргсяну А.В., та така згода протоколом Загальних зборів TOB «Ханбер» не оформлялася;

-за умовами статуту ОК «Екодом-1» для затвердження рішення прийнятого головою кооперативу щодо вступу ОСОБА_5 до складу Асоційованих членів ОК «Екодом-1» необхідно було проводити загальні збори членів ОК «Екодом-1», проте матеріали справи не містять доказів прийняття такого рішення загальними зборами ОК «Екодом-1»;

-в матеріалах справи відсутнє рішення загальних зборів ОК «Екодом-1» щодо надання згоди голові обслуговуючого кооперативу ОСОБА_14 на відчуження майнових прав або безпосередньо об`єкту нерухомості квартири АДРЕСА_6 на користь ОСОБА_5 ;

-висновком судово-економічної експертизи №22.12/04 від 27 лютого 2023 року підтверджується не відображення в бухгалтерському обліку та звітності ОК «Екодом-1» інформації щодо розрахунку ОСОБА_5 за договором №61б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 04 березня 2019 року, договором №2 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 10 березня 2017 року, та не проведення цих розрахунків;

-в матеріалах справи відсутні копії первинних документів, які б підтверджували господарську операцію, а саме сплату коштів ОСОБА_5 за вказаними вище договорами, тоді як копії довідок та актів, що містяться у справі не є первинними документами, тому не можуть підтверджувати здійснення таких операцій;

-висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2020 року №640/1298/19 не підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, з огляду на відмінність спірних правовідносин;

-позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, оскільки

ст. ст. 387, 388 ЦК України стосуються захисту прав лише особи, яка була власником майна на час коли інша особа отримала на нього право власності, при цьому майно повинно вибути з власності особи. З матеріалів справи убачається, що на час існування державної реєстрації за ОСОБА_5 на паркомісце №3 та квартиру АДРЕСА_7 , це ж майно було також зареєстровано за ТОВ «Ханбер», тобто спірні об`єкти нерухомості не вибували з власності позивача поза його волею та не переходили до власності відповідачів на підставі одного і того самого правочину, на підставі оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року № 452/5. Цей наказ не став підставою набуття права власності на дані об`єкти відповідачами, що унеможливлює використання форми правого захисту передбаченої ст.ст.387,388 ЦК України;

-позов поданий позивачами підлягав залишенню без руху з підстав не сплати позивача судового збору у розмірі, визначеному законом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10 , в інтересах якого діє адвокат

П`ятигорець І.О., просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5, в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48046548, №48045003, №48047480, №48048524, №48047902, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_5 , №48044135, №48043447, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_11 , №48049075, яке стосується набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_8 та в частині витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 паркомісця №5 за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 та ухвалити нове судове рішення у відповідній частині, яким відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Пугач Р.І., просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_8 паркомісця №27 за адресою: АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні цих позовних вимог. Стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що:

-позовні вимоги про визнання дій Міністерства Юстиції України незаконними та скасування наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 не підлягали розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки мали б розглядатися у порядку адміністративного судочинства, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі;

-постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі №420/3933/20, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. про визнання протиправним і скасування вказаного вище наказу. Ці судові рішення, з огляду на положення ст. 82 ЦПК України, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи;

-позивачі порушували питання про скасування наказу Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року №452/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31 липня 2019 року №48049075, тоді як суд першої інстанції у порушення принципу диспозитивності прийняв рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 серпня 2019 року №48049075;

-при зверненні з позовом до суду, позивачі допустили зловживання процесуальними правами, оскільки подали декілька позовів до одного і того ж самого відповідача з цих самих підстав;

-суд ухвалив оскаржуване рішення без участі позивача ОСОБА_8 або його належного представника, оскільки адвокат Заяць К.В., який діяв в інтересах ОСОБА_8 , не надав суду належних доказів на підтвердження його повноважень на представництво інтересів останнього саме у Приморському районному суді м. Одеси, тому суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, оскільки належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання;

-позовну заяву було подано без додержання вимог, передбачених ст. 175 і 177 ЦПК України, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений строк, тому суд мав постановити ухвалу про залишення позову без розгляду. При зверненні з позовом позивачі взагалі не виконали вимогу щодо сплати судового збору за подання позову;

-надана ОСОБА_16 копія квитанції до прибуткового касового ордеру від 19 січня 2017 року про начебто сплату ним 25000 у.о. США за паркомісце №27 оформлена з явними порушеннями вимог чинного законодавства України, в ній не вказано в якій валюті чи грошовій одиниці від ОСОБА_8 начебто здійснено приймання грошових коштів, ця квитанція містить протиріччя умовам договору №27, укладеним з ОСОБА_16 і не підтверджує, що ним здійснена будь-яка оплата за вказане паркомісце, тому він не може вважатися власником цього нерухомого майна;

-на підставі реальних та дійсних документів, право власності на паркомісце №27 будинку АДРЕСА_1 було зареєстровано за Акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еко Капітал» ще 04 липня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності:32285521, та у подальшому 22 червня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еко Капітал» та ОСОБА_4 , остання набула права власності на вказане майно на підставі належних документів;

- ОСОБА_8 не являвся власником вказаного вище паркомісця, тому не може витребовувати таке майно в порядку ст. 387 ЦК України;

-допит свідка ОСОБА_17 у порушення вимог процесуального закону проведено під час підготовчого судового засідання, а не під час розгляду справи по суті, при цьому під час її допиту не з`ясовано ряд обставин, які мають важливе значення для розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Воронков В.О., просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 в частині скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48044135, №48043447, які стосуються набуття права власності нерухомого майна ОСОБА_11 та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 паркомісця №20 за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 у частці 2/3 та ОСОБА_7 у частці 1/3, витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 паркомісця №21 за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_6 у частці 2/3 та ОСОБА_7 у частці 1/3 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що:

-відповідно до умов Договору про співпрацю від 22 жовтня 2015 року та Додаткової угоди до нього від 15 грудня 2015 року без погодження загальних зборів учасників ТОВ «Ханбер», ОК «Екодом-1» не мав повноважень укладати з ОСОБА_18 договори № 20 від 02 лютого 2017 року та № 21 від 21 лютого 2017 року, тоді як згідно відповіді на адвокатський запит, ТОВ «Ханбер» не надавало такої згоди на укладення вказаних вище правочинів;

-ОК «Екодом-1» в особі голови кооперативу, не мало повноважень самостійно розпоряджатися вказаним вище майном, оскільки ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» не закінчили порядок розподілу об`єкту, акт розподілу площ (приміщень) в об`єкт, сторонами не підписувався;

- загальними зборами членів ОК «Екодом-1» не затверджувалося рішення, прийняте головою кооперативу ОСОБА_17 щодо прийняття

ОСОБА_19 до складу асоційованих членів ОК «Екодом-1»;

- ОСОБА_19 не сплачувалися кошти ОК «Екодом-1» за вказаними вище договорами про сплату пайових внесків, що підтверджується звітом про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21 грудня 2021 року, складеного ТОВ «Арте Аудит» та висновком експерта №22.12/04 судово-економічної експертизи від 27 лютого 2023 року;

-вказані вище договори укладені головою кооперативу ОСОБА_17 від імені ОК «Екодом-1» з перевищенням повноважень та порушенням вимог норм матеріального права, оскільки повноваження щодо розпорядження майном наділені лише загальні збори кооперативи, які не надавали згоду на відчуження майна, тому з огляду на пункти 5.18, 5.19 Статуту ОК «Екодом-1», вказані вище договори є недійсними. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі 617/205/15-ц;

-обставини законності прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу від 06 лютого 2020 №452/5 вже було предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства. За результатами розгляду справи №420/3933/20 П`ятий апеляційний адміністративний суд, з висновками якого погодився Верховний Суд, прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. про визнання протиправним і скасування вказаного вище наказу. Ці судові рішення, з огляду на положення ст. 82 ЦПК України, підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи;

-договір укладений між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» за своїм змістом цілком відповідає ознакам договору про спільну діяльність, зважаючи на те, що він визначає спільну мету для сторін, питання координації спільних дій, порядок розподілу отриманого результату, у зв`язку з чим під час його укладення та виконання сторони керувалися ст. 1130 ЦК України. Тому державна реєстрація права власності на спірні об`єкти не могла проводитися без застосування п.41 Порядку №1127 (в редакції чинній на час проведення реєстраційних дій), оскільки цієї нормою передбачено надання договору про спільну діяльність, без наявності якого неможливо встановити причетність ОК «Екодом-1» до будівництва клубного будинку «Graf»;

-рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48044135, № 48043447 прийняті за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обов`язкових документів - зокрема, додатку № 3 «Акт розподілу площ (приміщень) Об`єкта» до укладеного між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» договору про співпрацю № 1 від 22 лютого 2015 року, чим порушено п.41 Порядку №1127 (в редакції чинній на момент вчинення реєстраційних дій);

-станом на 14 січня 2020 року Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції не існувало, питання щодо розгляду скарг ТОВ «Ханбер» та ТОВ «Екодом-1» від 28 жовтня 2019 року та скарги ОСОБА_13 від 27 січня 2019 року, перейшли до новоствореної Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, яка розпочала свою діяльність лише з 09 січня 2020 року, тому не могла порушити до моменту свого створення норми, які регулюють строки розгляду скарги. Вказане свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції ст.20 ЗУ «Про звернення громадян» та п.4 Порядку розгляду скарг на рішення, дії, або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції. Висновки суду щодо порушення процедури розгляду скарги Колегією не відповідають обставинам справи;

-висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі №640/1298/19, щодо застосування норм права, не підлягають під час розгляду цієї справи, зважаючи на відмінність та не подібність спірних правовідносин;

-на час існування державної реєстрації за ОСОБА_19 на вказане майно, у цей період також існувала реєстрація права власності на ці ж самі об`єкти за ТОВ «Ханбер», тобто спірні об`єкти нерухомості не вибували з власності ОСОБА_12 , поза його волею та не переходили до власності відповідача на підставі одного і того самого правочину, на підставі оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року № 452/5. Цей наказ не став підставою набуття права власності на дані об`єкти відповідачем, що унеможливлює використання способу захисту передбаченої ст.ст.387, 388 ЦК України;

-позовні вимоги щодо визнання незаконними дій Міністерства Юстиції України та скасування його наказу мають розглядатися у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, зважаючи на суб`єктний склад та характер спірних правовідносин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Чирка О.О., просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині визнання дій Міністерства юстиції України незаконними та скасування Наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 та витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 паркомісця №4 за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що:

-ОК «Екодом-1» ніколи не був власником об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 , а тому не міг їх реалізовувати без згоди ТОВ «Ханбер», яке і є власником, оскільки з огляду на положення Договору про співробітництво № 1 та Додаткової угоди до нього, кооператив не мав право укладати договори про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» без належного на те дозволу забудовника;

-ані ОК «Екодом-1», ані ТОВ «Ханбер» не схвалювали укладення правочинів з

ОСОБА_5 , то вони є такими, що вчинені без дотримання загальних вимог, необхідність для їх чинності, тому є нікчемними в силу закону;

-ОК «Екодом-1» в особі Голови кооперативу Корнієнко (дівоча-Дзюба) Н.О договір про сплату пайових внесків № 4 від 14 березня 2017 року не укладався та не підписувався, для підписання вищевказаного Договору невстановленою особою незаконно використано факсиміле, з підписом ОСОБА_20 , письмової згоди на використання якого для підписання вищевказаного Договору ОСОБА_20 не надавала;

-умови вказаного вище Договору не виконувалися, оскільки на розрахунковий рахунок ОК «Екодом-1» зазначені кошти від ОСОБА_5 не надходили, що підтверджується звітом про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21 грудня 2021 року, складеним ТОВ «Арте Аудит»;

-постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі № 420/3933/20, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року, апеляційні скарги Міністерства юстиції України та товариства з обмеженою відповідальністю «Ханбер» задоволено. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року скасовано. Прийнято по справі нову постанову, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області

Мельничука В.О. до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ханбер», Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_13 , про визнання протиправним та скасування наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень». Тобто обставини щодо законності винесення наказу Міністерства юстиції України № 452/5 від 06 лютого 2020 року вже досліджувались під час розгляду справи №420/3933/20;

-першочергова реєстрація права власності на паркомісце №4 за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 здійснювалась лише на підставі договорів про сплату пайових внесків та актів прийому передачі. На час винесення рішень державним реєстратором не був завантажений технічний паспорт та довідка про повну сплату пайових внесків, чим порушено вищевказані норми матеріального права;

-ОСОБА_5 повинні були надаватися завірені відповідним кооперативом копії: документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, дані документи не надаються відповідно до ст.77 Порядку №1127 у разі надання даних копій самим кооперативом. Матеріали справи не містять доказів того, що Обслуговуючий кооператив «Екодом-1» подавав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь-які документи, тому ці документи повинен був надати ОСОБА_5 , що не було враховане реєстратором під час проведення державної реєстрації права власності за ним на цей об`єкт, у зв`язку з чим державним реєстратором порушено п.80 та п.77 Порядку №1127 при проведенні зазначених вище реєстраційних дій, як вірно зазначено про це в оскаржуваному наказі;

-договір укладений між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» цілком відповідає ознакам договору про спільну діяльність, оскільки він визначає спільну для сторін мету, питання координації спільних дій, порядок розподілу отриманого результату, у зв`язку з чим при його укладенні та виконанні сторони керувались саме ст. 1130 ЦК України, тому державна реєстрація права власності на спірні об`єкти не могла проводитися без застосування п.41 Порядку №1127 (в редакції чинній на час проведення реєстраційних дій), оскільки лише цією нормою передбачено надання договору про спільну діяльність, без наявності якого неможливо встановити причетність ОК «Екодом-1» до будівництва клубного будинку «Graf» в якому знаходиться спірне нерухоме майно;

-рішення державного реєстратора Мельничука В.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 cерпня 2019 року прийнято за відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обов`язкових документів - зокрема, додатку № 3 «Акт розподілу площ (приміщень) Об`єкта» до укладеного між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» договору про співпрацю № 1 від 22 жовтня 2015 року, чим порушено вимоги п.41 Порядку №1127 (в редакції чинній на момент вчинення реєстраційних дій);

-сторони не здійснили фактично розподіл приміщень, в подальшому підписаного додатку №3 в системній папці завантажено не було, у зв`язку з чим державний реєстратор повинен був, відповідно до ст.23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зупинити розгляд заяви про державну реєстрацію на вищезазначені об`єкти нерухомості, у зв`язку з відсутністю всіх документів необхідних для її проведення;

-на час існування державної реєстрації за ОСОБА_5 на паркомісце №4 паралельно існували реєстрації за ТОВ «Ханбер» на паркомісце №4, тобто спірні об`єкти нерухомості не вибували з власності позивача поза його волею та не переходили до власності відповідачів на підставі одного і того самого правочину, на підставі оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року № 452/5 та інших одних і тих самих рішень та дій, які призводили до одночасного вибуття із власності позивача майна та набуття на нього права власності відповідачами. Цей наказ не став підставою набуття права власності на дані об`єкти відповідачами, що унеможливлює використання способу захисту передбаченого ст.ст.387, 388 ЦК України.

18 грудня 2024 року ОСОБА_5 , в інтересах якого діє адвокат Заяць К.В., звернувся із заявою про відмову від позовних вимог, заявлених до ОСОБА_10 про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 паркомісця №5 за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 та закриття провадження у цій частині.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_5 про відмову від позовних вимог, заявлених до ОСОБА_10 . Прийнято відмову ОСОБА_5 від позовних вимог, заявлених до ОСОБА_10 про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 паркомісця №5 за адресою:

АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 . Рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 24 червня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 паркомісця № 5 за адресою: АДРЕСА_1 визнано нечинним. Закрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_10 про витребування майна із чужого незаконного володіння. Вирішено питання щодо судових витрат.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд не переглядає апеляційну скаргу ОСОБА_10 , в інтересах якого діє адвокат П`ятигорець І.О., на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року.

В судовому засіданні представниця Міністерства юстиції України Санагурська Р.С. підтримала апеляційну скаргу, подану Міністерством юстиції України.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Досковський В.Г. підтримав апеляційну скаргу, подану ОСОБА_1 .

Представник ОСОБА_2 , адвокат Воронков В.О. підтримав апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2 .

Представниця ОСОБА_3 , адвокат Чирка О.О. підтримала апеляційну скаргу, подану ОСОБА_3 .

Представник ОСОБА_4 , адвокат Пугач Р.І., підтримав апеляційну скаргу, подану ОСОБА_4

Адвокат Кротов І.О., який є директором ТОВ «Сайленд» та здійснює представництво інтересів ТОВ «Ханбер» підтримав апеляційну скаргу, подану ТОВ «Сайленд».

Представник ОК «Екодом-1», адвокат Згода О.О., підтримав подані апеляційні скарги.

Представник ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , адвокат Заяць К.В. заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Представниця ОСОБА_10 , адвокат П`ятигорець І.О., будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, шляхом доставлення судової повістки-повідомлення в її електронний кабінет, в судове засідання не з`явилася, заяву (клопотання) про відкладення розгляду справи не подавала.

Судова повістка-повідомлення, надіслана державному реєстратору Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничук В.О. повернулася на адресу суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Тому, з огляду на положення п.4 ч.6 ст. 272 ЦПК України, третя особа вважається такою, що отримав цю поштову кореспонденцію, а відтак і повідомлений про розгляд справи.

Неявка в судове засідання зазначених вище учасників справи, зважаючи на положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному перегляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вище вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини.

З метою забезпечення будівництва за адресою: АДРЕСА_8 , ТОВ «Ханбер» (сторона 1) уклало з ОК «ЕКОДОМ-1» (сторона 2) договір про співробітництво від 22 жовтня 2015 № 1, відповідно до якого, сторони домовилися об`єднати зусилля під час будівництва багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями за вказаною адресою.

Відповідно до п. 2.1. Договору Сторони домовилися, що поділ об`єкта здійснюється в наступних долях:

2.1. доля Сторони-1 складає 2295,9 кв.м квартир, розташованих на 3 ,4, 5, 7 поверхах і одне парко місце;

2.1.2. доля Сторони-2 складає всі інші приміщення об`єкта.

2.2. сторони домовилися, що розподіл об`єкта здійснюватиметься у два етапи.

2.1.1 перший етап. Разом з підписанням цього договору, сторони підписують додаток №3 «Акт розподілу площ (приміщень) в об`єкті» до цього Договору, який є актом розподілу майнових прав на приміщення (квартири) в об`єкті» до цього договору шляхом приведення его у відповідності до положень пунктів 2.1.1, 2.1.2.

2.1.2 У випадку якщо після внесення Стороною 2 змін до проектної документації буде змінене планування і/або розташування приміщень, які становлять частку Сторони 1 і закріплені за нею згідно додатку №3 «Акт розподілу площ (приміщень) в об`єкті» до цього договору, Сторона 1 має пріоритетне право обрати інші приміщення (майнові права на інші приміщення) рівнозначної площини з числа приміщень (майнових прав) які складають долю Сторони 2 на власний розсуд.

2.3. Сторони дійшли згоди про розподіл результатів спільної діяльності у порядку, передбаченому пунктами 2.1, 2.1. цього договору.

2.4. Оформлення та реєстрація прав власності на належні сторонам частки об`єкту здійснюється сторонами самостійно після прийняття об`єкта в експлуатацію.

8.6. Даний договір не є договором простого товариства та договором суперфіція. Для повного розуміння правового змісту договору та його однакового тлумачення сторони підтверджують, що він є змішаним договором згідно статті 628 ЦК України. В умовах, не передбачених договором, сторони керуються діючим чинним законодавством України. До цього договору положення статті 1141 ЦК України не застосовуються (т.1, а.с.210-216).

15 грудня 2015 року ТОВ «Ханбер» (Сторона 1) та ОК «Екодом-1» (Сторона 2) уклали додаткову угоду № 1 до договору про співпрацю № 1 від 22 жовтня 2015, відповідно до якої сторони дійшли до згоди внести зміни в п. 2.1. Договору, виклавши його наступним чином:

2.1.1. всі приміщення створені в результаті будівництва об`єкта належать Стороні 1;

2.1.2. Сторона 2 здійснює, по попередній письмовій згоді Сторони 1, продаж приміщень об`єкта (прав на них) на підставі договорів пайової участі, відповідно до чинного законодавства України і отримує грошові кошти від продажу, які направляють виключно на будівництво об`єкта. Сторона 2 не має права здійснювати продаж приміщень об`єкта або інше відчуження прав на приміщення без отримання згоди Сторони 1.

Згідно з пунктом 2 додаткової угоди, сторони дійшли згоди виключити пункти договору 2.2-2.4.

Відповідно до пункту 11 додаткової угоди, сторони дійшли згоди припинити дію акту розподілу площ (приміщень) у об`єкті (т.1, а.с.217-218).

29 грудня 2018 року державним реєстратором комунального підприємства «Будинок юстиції» Хоміною М.І. до бази даних заяв Державного реєстру прав було внесено системну папку щодо багатоквартирного житлового будинку, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , за № 32053275. До відповідної системної папки було завантажено наступні документи: сертифікат ДАБІ від 28 грудня 2018 року №ОД 74; дозвіл на виконання будівельних робіт від 14 листопада 2018 року ОД

№ 5, виданий Управлінням ДАБК Одеської міської ради; додаткову угоду, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу

Чужовською Н.Ю. 07 грудня 2016 року, зареєстровану в реєстрі за № 1905; договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 25 березня 2014 року, який зареєстрований в реєстрі за № 1905; відомості з Державного земельного кадастру від 29 грудня 2018 року № 6806972; перелік інвесторів, виданий ТОВ «Ханбер»; розпорядження, видане Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради 29 грудня 2018 року за № 569; довідку з адресного реєстру Одеської міської ради від 29 грудня 2018 року № 379957/1, видану Юридичним департаментом Одеської міської ради; договір про співпрацю, укладений 22 жовтня 2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1».

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48047480 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 101 на об`єкт нерухомого майна (паркомісце) за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 за №32641648. Підставою виникнення права власності зазначено: акт прийому передачі, серія та номер: б/н, виданий 22 березня 2019 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_5 , договір про сплату пайових внесків, серія та номер: 3, виданий 10 березня 2017 року, видавник: ОК «Екодом-1» (т.1 а.с. 40).

10 березня 2017 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 укладено договір №3 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому житловому будинку з підземними паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику нежитлове приміщення (паркомісце) в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого цим договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: паркомісце, секція 1, поверх -2, загальна площа 16 кв.м, номер 3, вказана площа проектна, номер будівельний ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 45-51).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №238 від 10 березня 2017 року, ОСОБА_5 сплатив ОК «Екодом-1» за паркомісце №3 грошові кошти у розмірі 25000 доларів США (т.1 а.с. 53).

Згідно довідки від 10 березня 2017 року вих. №11/03/2017, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_5 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №3 від 10 березня 2017 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 25000 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 43).

22 березня 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 підписали акт прийому-передачі до договору №3 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 10 березня 2019 року (т.1 а.с. 44).

На замовлення ОСОБА_5 , на вказане вище майно, виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с. 41-42).

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48045003 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 101 на об`єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою: АДРЕСА_9 у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 за №32639470. Підставою виникнення права власності зазначено: договір про сплату пайових внесків, серія та номер: 64 А, виданий 04 березня 2019 року, виданик: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_5 ; Акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 14 червня 2019 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_5 ; акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 14 червня 2019 року, виданик: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_5 (т.1 а.с. 54).

04 березня 2019 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 укладено договір №64А про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщення по

АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого даним договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: квартира, поверх АДРЕСА_10 , вказана площа проектна, номер будівельний. ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 61-67).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №455 від 04 березня 2019 року, ОСОБА_5 сплатив ОК «Екодом-1» за квартиру АДРЕСА_11 грошові кошти у розмірі 103155 у.о. США (т.1 а.с. 69).

Згідно довідки від 04 березня 2019 року вих. №04/03/2019, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_5 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №64а від 04 березня 2019 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 103155 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 43).

14 червня 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 підписали акт прийому-передачі до договору №64 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 04 березня 2019 року (т.1 а.с. 59).

На замовлення ОСОБА_5 , на вказане вище майно, виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с. 55-57).

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48048524 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 01 на об`єкт нерухомого майна (паркомісце) за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 за №32642541. Підставою виникнення права власності зазначено: акт прийому передачі, серія та номер: б/н, виданий 12 квітня 2019 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_5 , договір про сплату пайових внесків, серія та номер: 4, виданий 14 березня 2017 року, видавник: ОК «Екодом-1» (т.1 а.с. 40).

14 березня 2017 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 укладено договір №4 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому житловому будинку з підземними паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику нежитлове приміщення (паркомісце) в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого цим договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: паркомісце, секція 1, поверх -2, загальна площа 16 кв.м, номер 4, вказана площа проектна, номер будівельний. ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 75-80).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №252 від 14 березня 2017 року, ОСОБА_5 сплатив ОК «Екодом-1» за паркомісце №4 грошові кошти у розмірі 25000 доларів США (т.1 а.с. 82).

Згідно довідки від 14 березня 2017 року вих. №15/03/2017, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_5 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №4 від 14 березня 2017 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 25000 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 73).

12 квітня 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 підписали акт прийому-передачі до договору №4 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 14 березня 2019 року (т.1 а.с. 74).

На замовлення ОСОБА_5 , на вказане вище майно, виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с. 71-72).

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48049075 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 101 на об`єкт нерухомого майна (паркомісце) за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 за №32643066. Підставою виникнення права власності зазначено: договір про сплату пайових внесків, серія та номер: 27, виданий 19 січня 2017 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_8 , Акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 13 лютого 2019 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_8 (т.1 а.с. 73).

19 січня 2017 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_8 укладено договір №27 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому житловому будинку з підземними паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику нежитлове приміщення (паркомісце) в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого цим договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: паркомісце, секція 1, поверх -2, загальна площа 15,44 кв.м, номер 27, вказана площа проектна, номер будівельний. ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 91-97).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера, ОСОБА_8 сплатив ОК «Екодом-1» за паркомісце №27 грошові кошти у розмірі 25000 у.о. США (т.1 а.с. 90).

Згідно довідки від 19 січня 2017 року вих. №20/01/2017, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_8 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №27 від 19 січня 2017 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 25000 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 89).

У лютому 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_8 підписали акт прийому-передачі до договору №27 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 19 січня 2017 року (т.1 а.с. 88).

На замовлення ОСОБА_8 , на вказане вище майно, виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с. 85-87).

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48044135 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 101 на об`єкт нерухомого майна (паркомісце) за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 за №32638430. Підставою виникнення права власності зазначено: договір про сплату пайових внесків, серія та номер: 20, виданий 02 лютого 2017 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_11 , Акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 21 березня 2019 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_11 (т.1 а.с. 110).

02 лютого 2017 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_11 укладено договір №20 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому житловому будинку з підземними паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику нежитлове приміщення (паркомісце) в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого цим договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: паркомісце, секція 1, поверх -2, загальна площа 16,20 кв.м, номер 20, вказана площа проектна, номер будівельний. ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 117-123).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №259 від 02 лютого 2017, ОСОБА_11 сплатив ОК «Екодом-1» за паркомісце №20 грошові кошти у розмірі 25000 у.о. США (т.1 а.с. 135).

Згідно довідки від 02 лютого 2017 року вих. №02/02/2017, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_11 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №20 від 02 лютого 2017 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 25000 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 89).

21 березня 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_11 підписали акт прийому-передачі до договору №20 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 02 лютого 2017 року (т.1 а.с. 115).

На замовлення ОСОБА_11 , на вказане вище майно, виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с. 112-114).

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48043447 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 101 на об`єкт нерухомого майна (паркомісце) за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 за №32638430. Підставою виникнення права власності зазначено: договір про сплату пайових внесків, серія та номер: 21, виданий 21 лютого 2017 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_11 , Акт прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 14 лютого 2019 року, видавник: Обслуговуючий кооператив «Екодом-1», ОСОБА_11 (т.1 а.с. 136).

21 лютого 2017 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_11 укладено договір №21 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво дворівневого підземного паркінгу у багатоповерховому житловому будинку з підземними паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику нежитлове приміщення (паркомісце) в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого цим договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: паркомісце, секція 1, поверх -2, загальна площа 17 кв.м, номер 21, вказана площа проектна, номер будівельний. ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 142-148).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №253 від 21 лютого 2017, ОСОБА_11 сплатив ОК «Екодом-1» за паркомісце №21 грошові кошти у розмірі 25000 у.о. США (т.1 а.с. 151).

Згідно довідки від 21 лютого 2017 року вих. №22/02/2017, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_11 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №21 від 21 лютого 2017 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 25000 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 141).

14 лютого 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_11 підписали акт прийому-передачі до договору №21 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 21 лютого 2017 року (т.1 а.с. 150).

На замовлення ОСОБА_11 , на вказане вище майно, виготовлено технічний паспорт (т.1 а.с. 138-140).

Державним реєстратором Мельничуком В.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) №48046548 від 01 серпня 2019 року та відкрито розділ 101 на об`єкт нерухомого майна (квартиру) за адресою: АДРЕСА_12 у тому числі проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 за №32640750.

04 березня 2019 року між ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 укладено договір №61б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» за умовами якого, ОК зобов`язується організовувати будівництво багатоповерхового житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщення по

АДРЕСА_8 за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів ОК, здати його в експлуатацію, передати учаснику квартиру в об`єкті будівництва, обумовлене цим договором та всі документів, необхідні учаснику для реєстрації права власності на нього, а учасник зобов`язується сплатити ОК внески у розмірах та в порядку, встановлених даним договором та додатками до нього, та має право отримати об`єкт нерухомості лише за умови повної сплати внеску, встановленого даним договором для учасника (пункт 1.1.). Даний договір вважається заявою учасника про вступ до асоційованих членів ОК. Після сплати вступного внеску на користь ОК даний договір вважається рішенням голови ОК про прийняття учасника до асоційованих членів ОК (пункт 1.2). Після сплати учасником повного розміру внеску (з урахуванням технічної інвентаризації) ОК надає учаснику довідку про асоційоване членство у ОК та Довідку про внесення пайового внеску в повному обсязі (пункт 2.8). Сторони домовилися, що об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_8 передається з наступними характеристиками: квартира, поверх АДРЕСА_13 , вказана площа проектна, номер будівельний. ОК гарантує відсутність будь-яких прав третіх осіб на об`єкт нерухомості (пункт 8.1) (т.1 а.с. 152-158).

Згідно довідки від 04 березня 2019 року вих. №05/03/2019, виданої ОК «Екодом-1», ОСОБА_5 є асоційованим членом ОК «Екодом-1» та згідно договору про сплату внесків у ОК «Екодом-1» №61б від 04 березня 2019 року зробив внесок в повному обсязі у сумі 79365 доларів США, згідно додатку №1 до вказаного договору (т.1 а.с. 161).

20 червня 2019 року ОК «Екодом-1» та ОСОБА_5 підписали акт прийому-передачі до договору №61б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 04 березня 2019 року (т.1 а.с. 160).

Як убачається з матеріалів реєстраційних справ, звертаючись із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на зазначені вище об`єкти нерухомості, позивачі надали державному реєстратору сертифікат ДАБІ серії ОД №74, який засвідчує будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_8 ; загальна площа об`єкту 16668,20; кількість поверхів 13; кількість квартир АДРЕСА_14 ; загальна площа квартир 9972,30 кв.м; житлова площа 3947,5 кв.м; загальна площа вбудовано-прибудованих приміщень 579,5 кв.м.; нежитлових 6116,4 кв.м; вартість основних фондів 20000000 грн. Замовник об`єкта ТОВ «Ханбер», дата видачі сертифіката 28 грудня 2018 року.

Наказом Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року №452/5, серед іншого, частково задоволено скарги ТОВ «Ханбер», ОК «Екодом-1» від 24 жовтня 2019 року та ОСОБА_13 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 серпня 2019 року №48046548, 48051368, 48045003, 48047480, 48048524, 48047902, 48050240, 48049075, 48044135, 48043447, 48049676, 48049415, 48051812, прийняті державним реєстратором Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничуком В.О.

Підставою прийняття зазначеного вище наказу слугував висновок Колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 22 січня 2020 року за результатами розгляду скарг ТОВ «Ханбер», ОК «Екодом-1» від 24 жовтня 2019 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 жовтня 2019 року за №37231-33-19 та ОСОБА_13 від 27 листопада 2019 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 02 грудня 2019 року за №41886-33-19 (т.1 а.с. 11).

Зазначений вище висновок щодо спірного майна мотивований тим, що державним реєстратором Мельничуком О.В. під час вивчення документів, не враховано наступне: 22 жовтня 2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» укладено договір про співпрацю. Редакцією цього договору передбачалося, що відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2 договору визначався порядок розподілу майна, який мав відбутися між сторонами. У свою чергу пунктом 2.2. договору визначалось, що кожна із сторін має право самостійно та без будь-якого погодження з іншою стороною на свій розсуд розпоряджатись майновими правами та приміщеннями в об`єктів, закріпленими за ними згідно порядку, установленому договором. Так, перелік та площі розподілу мали бути закріплені у Додатку №3 «Акт розподілу площ» в Об`єкті». Пунктом 9.15 договору передбачалось, що невід`ємною частиною договору є зокрема додаток №3 «Акт розподілу площ (приміщень) в Об`єкті». Проте у «системній папці» відповідний додаток відсутній. 15 грудня 2015 року між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» укладено додаткову угоду №1 до договору про співпрацю від 22 жовтня 2015 року №1, яким суттєво змінено порядок розпорядження майном, створеним в процесі спільної діяльності, а саме відповідно до нової редакції договору, ТОВ «Екодом-1» здійснює, за попередньою письмовою згодою ТОВ «Ханбер» продаж приміщень об`єкта (прав на них) на підставі договорів пайової участі, згідно діючого законодавства України та отримує грошові кошти від такого продажу, які направляються виключно на будівництво об`єкта. ТОВ «Екодом-1» не має право здійснювати продаж приміщень об`єкта та будь-яке інше відчуження прав та приміщення без отримання погодження ТОВ «Ханбер». У свою чергу норми пункту 2.2 виключені з основного договору. Під час прийняття державним реєстратором Мельничуком О.В. оскаржуваних рішень №48046548, 48045003 не було належним чином перевірено, що у довідках виданих ОК «Екодом-1» наявна інформація про те, що остаточна довідка про повну сплату пайового внеску буде видана останнім після повного розрахунку між сторонами у відповідності до замірів технічної інвентаризації. Тому, оскаржувані рішення прийняті з порушенням вимог статей 10,18 Закону (у редакції, яка діяла на момент проведення реєстраційних дій) та пунктів 41,80 Порядку (у редакції, яка діяла на момент проведення реєстраційних дій), оскільки державним реєстратором Мельничуком В.О. належним чином не перевірено підстави для зупинення розгляду заяви, у тому числі на відповідність документів вимогам, встановленим законом (т.1 а.с. 13-25).

Постановою п`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі №420/3933/20 задоволено апеляційні скарги Міністерства юстиції України та ТОВ «Ханбер». Скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року. Прийнято по справі нову постанову, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ТОВ «Ханбер», ОК «Екодом-1», ОСОБА_13 , про визнання протиправним та скасування наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (т.1 а.с. 249-259).

Вказана вище постанова апеляційного суду мотивована тим, що у справі відсутні беззаперечні підстави для висновку, що заявники зі скаргами на дії державного реєстратора Мельничука В.О. звернулися поза межами строку, встановленого частиною третьою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що слугувало б підставою для відмови у задоволенні скарги у відповідності до пункту 8 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №420/3933/20 залишено без задоволення касаційну скаргу державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. Залишено без змін постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2021 року.

Залишаючи без змін вказану вище постанову апеляційного суду, Верховний Суд виходив із того, що судом апеляційної інстанції було досліджено зміст скарг третіх осіб та встановлено, що вони містять належні обґрунтування на підтвердження дати, з якої заявники (треті особи) довідалися про порушення своїх прав оскаржуваними рішеннями позивача. При цьому судом апеляційної інстанції було зазначено, що, заперечуючи щодо вказаних у заяві дат ознайомлення з оскаржуваними рішеннями, позивач будь-яких доказів, які б свідчили про те, що про порушення своїх прав заявники могли довідатися раніше, не надав.

04 липня 2019 року державним реєстратором Махортовим І.О. на підставі технічного паспорту, серія та номер: б/н, виданого 05 липня 2019 року, видавник: ТОВ «Архекспертбуд», акту прийому-передачі, серія: б/н, виданий 25 березня 2019 року, виданик: ОК «Екодом-1», довідка, серія та номер: 19/03/25, виданий 25 березня 2019 року, виданий ОК «Екодом-1», договору про сплату пайових внесків, серія та номер:27, виданий 17 грудня 2018 року, видавник: ОК «Екодом-1», зареєстровано право приватної власності АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Еко Капітал» на паркомісце №27, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,4 кв.м (т.4 а.с.105).

22 серпня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1120, виданого 20 червня 2020 року, видавник: Медведенко Г.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, Договір про повний розрахунок, серія та номер:876, виданий 22 серпня 2023 року, видавник Медведенко Г.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_4 на паркомісце №27, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 15,4 кв.м (т.9 а.с.152).

13 серпня 2019 року державним реєстратором Чернавською І.В. на підставі довідки, серії та номер: 19/07/30/1, виданої 30 липня 2019 року, видавник: ОК «Екодом-1», акту прийому-передачі, серія та номер: бн, виданого 30 липня 2019 року, видавник: ОК «Екодом-1» та ОСОБА_2 , договору про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1», серія та номер: 20, виданого 17 травня 2018 року, видавник ОК «Екодом-1» та ОСОБА_2 , зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на паркомісце №20, розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 16,2 кв.м (т.4 а.с.101).

13 серпня 2019 року державним реєстратором Чернавською І.В. на підставі довідки, серії та номер: 19/07/30/1, виданої 30 липня 2019 року, видавник: ОК «Екодом-1», акту прийому-передачі, серія та номер: бн, виданого 30 липня 2019 року, видавник: ОК «Екодом-1» та ОСОБА_2 , договору про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1», серія та номер: 21, виданого 17 травня 2018 року, видавник ОК «Екодом-1» та ОСОБА_2 , зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на паркомісце №21, розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 17 кв.м (т.4 а.с.103).

25 лютого 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 383, виданого 25 лютого 2020 року, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на паркомісце №4, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 16 кв.м (т.4 а.с.97).

13 серпня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровською О.В. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 739, виданого 13 серпня 2020 року, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 55,1 кв.м (т.4 а.с.92).

22 травня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер:6206, виданого 22 травня 2021 року, зареєстровано право приватної власності ТОВ «Сайленд» на паркомісце №3, розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею 16 кв.м (т.4 а.с.94).

25 травня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер:6245, виданого 25 травня 2021 року, зареєстровано право приватної власності ТОВ «Сайленд» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 44 кв.м (т.4 а.с.89).

Відповідно до звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21 грудня 2021 року, підготовленого ТОВ «Арте Аудит», облікові записи в регістрах бухгалтерського обліку не відображають повністю і достовірно усю інформацію проведених з учасниками кооперативу розрахунків по оплаті пайових внесків та передачі об`єктів нерухомості учасникам, зокрема: ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 . Також у цьому документі зазначено, що оскільки зазначені вище процедури не є аудитом або оглядом, проведеним відповідно до Міжнародних стандартів аудиту або Міжнародних стандартів завдань з огляду (або національних стандартів чи практик), тому ТОВ «Арте Аудит» не висловлює впевненості стосовно стану розрахунків ОК «Екодом-1» за переліченими у звіті договорами про сплату пайових внесків у ОК "Екодом-1» станом на 01 грудня 2021 року. За умов проведення додаткових процедур, аудиту або огляду фінансових звітів згідно з Міжнародними стандартами аудиту або Міжнародними стандартами завдань з огляду (або відповідними національними стандартами чи практиками), увагу ТОВ «Арте аудит» могли б привернути інші питання, які вони б повідомили. (т.6 а.с. 46-51)

Згідно з висновком експерта №22.12/04 судово-економічної експертизи №434/12-22, складеного 27 лютого 2023 року проведеними дослідженнями наданих документів, висновки звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21 грудня 2021 року підготовленого ТОВ «Арте Аудит» в частині не відображення в бухгалтерському обліку та звітності ОК «Екодом-1» інформації щодо розрахунку ОСОБА_5 за договором №61б про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 04 березня 2019 року, договором №64а про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 01 березня 2017 року, договором №4 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 14 березня 2017 року, договором №3 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 10 березня 2017 року; ОСОБА_8 за договором №27 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 19 січня 2017 року; ОСОБА_19 за договором №20 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 02 лютого 2017 року, договором №21 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 21 лютого 2017 року та не проведення зазначених вище розрахунків, підтверджуються (т.7, а.с. 19-29).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що:

Колегія дійшла помилкового висновку, що державним реєстратором порушено вимоги пункту 80 Порядку № 1127, оскільки ним передбачено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності кооперативу подаються довідка кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо);

цей пункт Порядку № 1127 містить застереження про те, що відомості про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не зазначаються, завірені кооперативом копії документів, передбачені цим пунктом, не подаються у разі, коли таким кооперативом відповідно до пункту 77 цього Порядку подано зазначені відомості та документи для долучення їх до Державного реєстру прав;

зважаючи на те, що особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб з метою забезпечення державної реєстрації права власності кожного окремого власника нерухомого майна згідно з п. 77 Порядку № 1127 для долучення до Державного реєстру прав вже було подано цілий ряд документів, тому позивачам для державної реєстрації права власності на проінвестовані ними об`єкти нерухомості залишилось надати лише: довідки кооперативу про членство в кооперативі та внесення пайового внеску в повному обсязі; технічні паспорти на окремі індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна (квартира, паркомісце тощо), і ці документи були фактично надані державному реєстратору;

положення п. 41 Порядку № 1127 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в ньому йдеться про державну реєстрацію права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна у тому числі й у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність або у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності, однак, об`єкти нерухомості, набуті позивачами на підставі договорів про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» не набувалися у спільну часткову власність і не були результатом виконання позивачами та «Екодом-1» договору про спільну діяльність;

поза увагою колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції залишилося те, що укладений ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» договір про співробітництво не є договором про спільну діяльність;

розглядаючи скарги ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1», колегія належним чином не з`ясувала походження Додаткової угоди № 1 до Договору про співпрацю від 22 жовтня 2015 року № 1; не оглянула її оригінал; не перевірила причини, через які зазначена Додаткова угода з 2015 року (тобто протягом 5-ти років) не була внесена ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1»до системної папки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; не з`ясувала яким чином державний реєстратор міг дізнатися про існування зазначеної угоди та чи має він право вимагати від інвесторів надання цієї Додаткової угоди; переклала на державного реєстратора та добросовісних інвесторів всі негативні наслідки приховування ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» факту укладення Додаткової угоди від 15 грудня 2015 року (якщо допустити, що вона дійсно була укладена 15 грудня 2015 року);

Міністерство юстиції України, скасовуючи рішення державного реєстратора, вийшло поза межі своїх повноважень, перейнявши на себе повноваження суду і фактично розглянула спір про правомірність укладених між позивачами та ОК «Екодом-1» правочинів, тобто вирішило спір про право;

засідання колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції всупереч вимог встановлених законом, було проведено 22 січня 2020 року, тобто поза межами встановлених строків, що є окремою підставою для скасування оскаржуваного наказу;

матеріали справи не містять жодних доказів того, що вступаючи в договірні відносини з ОК «Екодом-1», позивачі мали або повинні були мати інформацію про обмеження повноважень ОК «Екодом-1»в особі його керівника, які виникли у зв`язку з укладенням ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1»Додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2015 року до цього Договору;

в результаті огляду договорів про сплату пайових внесків та додатків до них, свідок ОСОБА_17 підтвердила, що вказані документи підписані нею власноруч від імені ОК «Екодом-1» у якості голови вказаного кооперативу. Також надала пояснення про те, що грошові кошти за цими договорами були сплачені у повному обсязі;

установивши, що право власності на оспорюване майно станом на час ухвалення рішення у справі зареєстровано за відповідачами, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивачів буде витребування майна із чужого незаконного володіння.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині другій статті 331 ЦК України вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права (див. постанови від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16 (пункт 55), від 07 квітня 2020 року у справі N 916/2791/13 (пункт 6.31) та від 14 вересня 2021 року у справі N 359/5719/17 (пункт 116)).

Згідно з частинами першою-другою статті 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність провадиться на основі інвестування, що здійснюється громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що відносини, які виникають при здійсненні інвестиційної діяльності на Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Частиною п`ятою статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, враховуючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Тобто право власності інвестора на об`єкт його інвестування є чітко встановленим чинним законодавством України та не потребує додаткового його визнання судом.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N 359/5719/17 (провадження N 14-8цс21) вказано, що "зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою".

Новостворене нерухоме майно стає об`єктом цивільних правовідносин з моменту завершення будівництва, прийняття до експлуатації або державної реєстрації без урахування того, який суб`єкт цивільних правовідносин здійснив такі дії та на якого суб`єкта або сторону договору зареєстровано новостворене майно (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі N 608/614/15-ц).

Пунктами 41, 77, 80 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 червня 2019 року N 559), передбачено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб або у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, проводиться за заявою власника такого майна або за умови уповноваження власником такого майна на підставі договору - за заявою особи, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, у порядку, передбаченому пунктами 30-34 цього Порядку.

У разі коли державна реєстрація права власності здійснюється на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого завершено та який прийнято в експлуатацію після 1 січня 2013 р., особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, відповідним кооперативом з метою забезпечення державної реєстрації права власності кожного окремого власника нерухомого майна можуть бути подані для долучення до Державного реєстру прав: документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, а також випадків, коли адреса отримана під час реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна та зазначена в документі, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта); затверджений особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучалися для будівництва об`єкта нерухомого майна, або затверджений загальними зборами кооперативу список членів кооперативу; документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, - у разі державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли законодавством не передбачено оформлення та видачу документа на такий об`єкт нерухомого майна).

Для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося у результаті діяльності кооперативу подаються:довідка кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі; технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У разі коли державна реєстрація права власності здійснюється на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого завершено та який прийнято в експлуатацію після 1 січня 2013 р., особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, відповідним кооперативом з метою забезпечення державної реєстрації права власності кожного окремого власника нерухомого майна можуть бути подані для долучення до Державного реєстру прав: документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадків державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна, а також випадків, коли адреса отримана під час реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна та зазначена в документі, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта); затверджений особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб, перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучалися для будівництва об`єкта нерухомого майна, або затверджений загальними зборами кооперативу список членів кооперативу; документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції, - у разі державної реєстрації права власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли законодавством не передбачено оформлення та видачу документа на такий об`єкт нерухомого майна).

Згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну правову оцінку, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивачі сплатили грошові кошти за об`єкти інвестування; згідно з актами приймання-передачі ОК «Екодом-1» передало, а позивачі прийняли спірні об`єкти нерухомості; довідками ОК «Екодом-1» підтверджується, що позивачі є асоційованими членами ОК «Екодом-1» на підставі укладених договорів про сплату пайових внесків; позивачі проінвестували будівництво спірних об`єктів нерухомості та надали державному реєстратору необхідні документи для реєстрації права власності на спірне майно за ними відповідно до вимог чинного законодавства.

Щодо доводів скаржників, наведених в обґрунтування законності оскаржуваного наказу Мін`юсту.

Встановивши, що позивачі подали для реєстрації права приватної власності на спірне майно необхідний перелік документів (довідки кооперативу про членство в кооперативі та внесення пайового внеску в повному обсязі та технічні паспорти на окремі індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна), передбачений Порядком, з урахуванням того обсягу відомостей, що попередньо завантажений державним реєстратором КП «Будинок юстиції»

Хоміною М.І. до системної папки бази даних заяв Державного реєстру прав щодо багатоквартирного житлового будинку, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про відсутність порушень у діях державного реєстратора Мельничука О.В., та як наслідок протиправність рішення Міністерства юстиції України та скасування наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 в оскаржуваній частині.

Також місцевий суд підставно урахував, що право приватної власності на об`єкти спірної нерухомості не набувалося у спільну часткову власність та не було результатом виконання договору про спільну діяльність.

Так, статтею 1130 ЦК України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (стаття 1132 ЦК України). Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки (стаття 1133 ЦК України).

Принцип свободи договору надає можливість учасникам цивільних відносин укласти договір, відмінний від визначених цивільним законодавством видів, але який не суперечить актам цивільного законодавства, відповідає вимогам розумності та справедливості, не суперечить моральним засадам суспільства та не порушує публічний порядок.

Сторони також можуть укласти змішаний договір, тобто такий договір, який містить елементи різних видів договорів. До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч.2 ст. 628 ЦК України).

Пункт 8.6 договору про співпрацю №1 від 22 жовтня 20215 року (не змінений додатковою угодою №1 від 15 грудня 2015 року) прямо передбачає, що цей договір не є договором простого товариства і договором суперфіція. З метою розуміння правового змісту договору і його однакового тлумачення сторони підтвердили, що він є змішаним договором (угодою) згідно із статтею 628 ЦК України. У випадках, не передбачених договором, сторони керуються чинним законодавством України. До цього договору положення статті 1141 ЦК України не застосовуються.

Наведене вище, дає підстави дійти висновку про хибність твердження скаржників про те, що зазначений вище договір за своєю юридичною природою є саме договором про спільну діяльність, зважаючи на зміст його положень, обумовлений сторонами.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин пункту 41 Порядку, як про те стверджують скаржники.

Крім того, як було зазначено вище, відповідно до п. 9.15.13 договору про співробітництво від 22 жовтня 2015 № 1, укладеного між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1», невід`ємною частиною цього договору є додаток №3 «Акт розподілення площ (приміщень) в об`єкті.

Водночас, за умовами пункту 11 додаткової угоди №1 до договору про співробітництво від 22 жовтня 2015 № 1, укладеного між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1», сторони цього правочину дійшли згоди про припинення дії акта розподілення площ (приміщень) в об`єкті. Як убачається зі змісту висновку, ця обставина не була урахована Колегією під час прийняття висновку від 22 січня 2020 року.

Також колегія суддів звертає увагу, що за умовами пункту 2 додаткової угоди №1 до договору про співробітництво від 22 жовтня 2015 № 1, укладеного між ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1», сторони дійшли домовленості щодо виключення з договору пунктів 2.2-2.4, які передбачали порядок поділу об`єкта.

Процедуру здійснення Мін`юстом та його територіальними органами розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту визначає Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 № 1128 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 № 1150).

Згідно з пунктом 2 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - Порядок) розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом. Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

Пунктом 3 Порядку встановлено, що скарга у сфері державної реєстрації реєструється у день її надходження до Мін`юсту чи відповідного територіального органу, відповідно до вимог законодавства з організації діловодства у державних органах за умови підписання її скаржником, зокрема з використанням кваліфікованого електронного підпису. Копії документів, що додаються до скарги у сфері державної реєстрації в електронній формі, виготовляються шляхом сканування з обов`язковим накладенням відповідним скаржником кваліфікованого електронного підпису.

Розгляд скарги у сфері державної реєстрації здійснюється у строки, встановлені Законом України "Про звернення громадян" (пункт 4 Порядку).

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як убачається з матеріалів справи, скарги ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1», зареєстровані в Міністерстві юстиції 28 жовтня 2019 року(т.1 а.с. 13, т.3 а.с. 94), а скарга ОСОБА_13 02 грудня 2019 року (т.1 а.с. 13, т.3 а.с. 32).

Колегія Мін`юсту розглядала скарги 23 грудня 2019 року та 22 січня 2020 року (день прийняття висновку), оскаржуваний наказ №452/5 прийнятий лише 06 лютого 2020 року, тобто зі спливом більше двох місяців (67 днів від надходження скарги ОСОБА_13 ) та понад трьох місяців (102 дні від дня надходження скарг ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1»), що є порушенням максимального 45-ти денного строку розгляду скарги, передбаченого пунктом 4 Порядку та статтею 20 Закону України "Про звернення громадян".

Порушення строку розгляду скарги Колегією також може у сукупності оцінюватися, як підстава для скасування наказів Мін`юсту за розглядом скарг у сфері державної реєстрації (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 у справі N 420/4037/20).

При цьому самі по собі такі обставини, як необхідність дослідження всіх обставин справ та документів, створення нової Колегії, жодним чином не спростовують необхідність дотримання строків розгляду скарг.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2024 року у справі № 910/10622/23.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що Мін`юст не вирішує спори, що стосуються змісту документів, оскільки повноваження Мін`юсту при розгляді скарг на дії чи бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів реєстрації чи його територіальних органів за Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" та Порядком N 1128 обмежуються контролем процедурних моментів (дотримання строків, належне оформлення документів, наявність підписів тощо).

Важливість дотримання і неухильного виконання процедури розгляду скарги безпосередньо пов`язана із забезпеченням права особи, інтересів якої вона стосується, на захист. Тому невиконання суб`єктом влади вимог законодавства в цій частині зводить нанівець законність всієї процедури розгляду скарги та, як наслідок, прийнятого за її результатами рішення (див. постанови Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі

N 825/862/17 та від 28 березня 2018 року у справі N 826/19452/16).

Наведені вище обставини у їх сукупності свідчать про те, що Міністерство юстиції України, під час розгляду вказаних вище скарг, діяло всупереч встановленої законодавством процедури розгляду відповідних скарг у сфері державної реєстрації прав, що призвело до прийняття протиправного наказу і встановлені порушення є достатньою підставою для його скасування у тій частині, яка стосується прав позивачів.

Щодо доводів апеляційних скарг про те, що питання законності прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу від 06 лютого 2020 №452/5 вже було предметом судового розгляду в порядку адміністративного судочинства у справі №420/3933/20, тому судові рішення у цій справі мають преюдиційний характер, та з огляду на положення ст. 82 ЦПК України підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, колегія суддів зауважує про таке.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта, п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі N 753/11000/14-ц (провадження N 61-11сво17)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Посилання скаржників на судові рішення, ухвалені судами у межах справи №420/3933/20, як на такі, що мають преюдиційний хараткер для цієї справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як свідчить зміст постанови П`ятого апеляційного суду адміністративного суду від 11 березня 2021 року у справі №420/3933/20, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог державного реєстратора виконавчого апарату Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області Мельничука В.О. про визнання протиправним та скасування наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 «Про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», апеляційний суд, з висновками якого погодився Верховний Суд, виходив із відсутності у справі доказів того, що заявники зі скаргами на дії державного реєстратора Мельничука В.О. звернулися поза межами строку, встановленого частиною третьою статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що слугувало б підставою для відмови у задоволенні скарги у відповідності до пункту 8 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З викладеного вище убачається, що під час розгляду зазначеної вище справи у порядку адміністративного судочинства, вказаний вище наказ Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року №452/5 не розглядався на предмет його законності, оскільки судами не надавалася правова оцінка правомірності цього рішення суб`єкта владних повноважень, так як на стадії апеляційного та касаційного перегляду цієї справи, суди досліджували лише (виключно) питання щодо своєчасності дотримання заявниками строків звернення зі скаргами на дії державного реєстратора Мельничука В.О.

Ураховуючи, що обставини, встановлені судами у справі №420/3933/20 стосувалися іншого (відмінного) питання, а ніж у цій справі, де предметом розгляду є правомірність (легітимність) прийняття оскаржуваного наказу Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 року №452/5 по суті, тоді як питання строків звернення заявників зі скаргами на дії державного реєстратора знаходиться поза межами розгляду цієї справи, підстав для урахування рішень, прийнятих судами у межах справи №420/3933/20, колегія суддів не вбачає.

Аргументи скаржників про те, що позовні вимоги щодо визнання дій Міністерства юстиції незаконними та скасування наказу від 06 лютого 2020 року №452/5 мають розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "суд, встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі "Безімянная проти росії" (заява N 21851/03) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Колегія суддів наголошує на тому, що визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач у цивільному процесі - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За змістом частини другої статті 50 ЦПК України участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Статтею 20 ЦПК України встановлено, що не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Пунктом 2 частини четвертої статті 185 ЦПК України передбачено, що позовна заява повертається у випадку, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа-учасник приватноправових відносин.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

З 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження; спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (переважно майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, до адміністративної юрисдикції не належить розгляд справ, якщо у спірних відносинах вбачається спір про право.

Така правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 11 квітня 2018 року у справі N 910/8424/17 (провадження N 12-39гс18).

При цьому під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Розгляд одних і тих же вимог та надання правової оцінки одним і тим же доказам у різних справах різних юрисдикцій протирічить завданню правосуддя щодо вирішення спору (стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Відповідно до частин першої, дев`ятої, десятої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.

Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі N 361/2965/15-а (провадження N 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі N 542/1403/17 (провадження N 14-106цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в адміністративній справі N 826/9341/17 (провадження N 11-318апп19) зазначено, що "спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивача з відповідним наказом Міністерства юстиції України про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивача. Ураховуючи те, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття фізичними особами права власності на спірне майно і можуть впливати на майнові права та інтереси цих осіб, Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Тобто предметом спору у цій справі є визнання права власності на нерухоме майно, оскільки зазначені позовні вимоги приводять до вирішення питання про право власності на це нерухоме майно. Отже, спірні правовідносини у справі пов`язані з необхідністю захисту права на об`єкт нерухомого майна, тобто права цивільного, тому позов у справі не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства".

Якщо позивач вважає, що порушення його права власності на спірне нерухоме майно відбулося у результаті прийняття Міністерством юстиції України оскаржуваного наказу у процедурі розгляду, визначеної статтею 37 Закону України "Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень" та Порядком розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1128, який позивач вважає неправомірним, то незважаючи на наявність спору між власниками нерухомого майна, Міністерство юстиції України також може бути належним відповідачем за вимогою про скасування наказу (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2023 року у справі N 761/37884/19-ц (провадження N 61-1033св23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі N 143/549/21 (провадження N 61-19702св21), від 13 жовтня 2021 року у справі N 143/1020/20 (провадження N 61-5324св21)).

Наведені висновки узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі N 802/385/18-а (провадження N 11-369апп19), в якій зазначено, що "спір про скасування наказу Міністерства юстиції України, яким скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку іншою особою, за якою було зареєстровано аналогічне право щодо тих же земельних ділянок. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої було здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь Міністерства юстиції України та державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач чи третя особа вважають їх винними у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру".

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі N 823/2042/16 (провадження N 11-377апп18), від 18 червня 2019 року у справі N 924/478/18 (провадження N 12-11гс19), від 12 лютого 2020 року у справі N 1840/3241/18 (провадження N 11-958апп19), від 17 лютого 2021 року у справі N 821/669/17 (провадження N 11-309апп20).

У цій справі, виникнення спірних правовідносин зумовлено незгодою позивачів з наказом Міністерства юстиції України від 06 лютого 2020 №452/5 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, що стосуються набуття позивачами права власності на нерухоме майно (паркомісць та квартир), тобто позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного (майнового) права позивачів на спірні об`єкти нерухомості.

Та обставина, що співвідповідачем, зокрема у справі є суб`єкт владних повноважень (Міністерство юстиції України), не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим, оскільки вимоги позивачів не стосуються захисту їх прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язані з необхідністю захисту приватноправових відносин позивачів.

З огляду на викладене, помилковими є твердження скаржників про те, що позивачі об`єднали дві вимоги, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі N 826/9341/17 (провадження N 11-318апп19), від 17 лютого 2021 року у справі N 821/669/17 (провадження N 11-309апп20) та від 24 квітня 2024 року у справі N 752/30324/21 (провадження N 14-125цс23), від 05 червня 2024 року у справі №138/3333/23 (провадження №61-1287св24).

Щодо доводів апеляційних скарг про неправильність способу захисту, обраного позивачами.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі N 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі N 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі N 761/36873/18 (пункт 9.21).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі N 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17 (провадження N 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20, пункт 6.13)]. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи про інше речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (від нім. buchbesitz - книжкове володіння) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (провадження N 14-67цс20, пункт 70)].

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.

У разі, якщо спірне нерухоме майно надалі відчужене за відплатним договором, і сторона цього договору не знала і не могла знати про відсутність у продавця права його відчужувати, у зв`язку із чим така особа є добросовісним набувачем, спірне нерухоме майно також може бути витребуване його власником відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки таке майно вибуло з володіння власника (законного володільця) не з його волі (за неукладеним правочином).

Наведене також узгоджується з положеннями статті 330 ЦК України, згідно з якими, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі N 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі N 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі N 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі N 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі N 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168].

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову [про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)] без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 у справі № 204/8017/17).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (провадження N 14-67цс20)).

Ураховуючи, що спірне майно вибуло з володіння позивачів, які є його законними володільцями, не з їх волі, тобто за неукладеними правочинами, у той час як фактичними володільцями об`єктів спірної нерухомості, зважаючи на записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є відповідачі, колегія суддів доходить висновку про те, що обраний позивачами у цій справі спосіб захисту порушених прав є належним та ефективним, а доводи скаржників у цій частині не є обґрунтованими.

На думку колегії суддів, використання судом такого способу захисту, як витребування майна з чужого незаконного володіння, не породжуватиме стан невизначеності у відносинах сторін, не вимагатиме від них вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту, та покликане з метою не допущення виникнення у позивачів необхідності повторного звернення до суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що правомірність (легітимність) правочинів, які слугували підставами для реєстрації права власності на спірне майно за відповідачами у цьому разі не має правового (юридичного) значення.

Щодо аргументів про необхідність врахування пояснень, наданих свідком ОСОБА_17 прокурору на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Згідно з частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового розслідування та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є КПК України.

У частині першій статті 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті КПК України визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним та допустим доказом в цивільному судочинстві (див. постанову Верховного Суду від 18 вересня 2024 № 344/2145/22).

Схожого висновку щодо належності доказів в адміністративному судочинстві дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2018 року у справі N 822/551/18.

Як убачається з матеріалів справи, на стадії досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №000010, ОСОБА_14 допитувалася прокурором у якості свідка, про що свідчить відповідний протокол допиту свідка від 03 червня 2022 року (т.6 а.с.33-43).

Станом на час розгляду цієї справи, як в суді першої інстанції, так і під час її перегляду в апеляційному порядку, матеріали справи не містять інформації стосовно ухвалення вироку у рамках зазначеного вище кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №000010.

Так само Єдиний державний реєстр судових рішень не містить вироку суду, що набрав законної сили, ухваленого за результатами кримінального провадження №000010.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

За таких обставин, копія протоколу допита свідка ОСОБА_14 під час досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №000010 не є належним та допустимим доказом у розумінні положень процесуального законодавства.

Натомість, як убачається з протоколу судового засідання від 12 червня 2023 року (т.7 а.с. 143-146), будучи попередженою про кримінальну відповідальність, ОСОБА_14 надала суду пояснення про те, що саме вона, як голова ОК «Екодом-1» власноруч підписала оригінали документів (договори, акти приймання приймання-передачі квитанції та довідки), копії яких долучено до матеріалів справи (т.7 а.с. 155-215).

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, підставно урахував саме ті пояснення, що надані свідком ОСОБА_14 в судовому засіданні.

Щодо аргументів скаржників про відсутність повноважень у ОСОБА_14 на укладення договорів з позивачами.

Особливістю правочинів, вчинених представником, полягають у тому, що вимоги щодо змісту правочину який укладається представником, визначаються крім норм законодавства самою особою, яку представляють, у повноваженнях представника.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це.

З огляду на приписи статей 92, 237-239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

У питанні обізнаності контрагента із повноваженнями особи, яка підписує договір, слід в тому числі виходити з того, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту товариства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони цього договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Відповідно до змісту статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням своїх повноважень та не схвалений у подальшому довірителем, є таким правочином, зміст якого безпосередньо суперечить імперативному правилу цієї статті, а отже, й не відповідає загальній вимозі чинності правочинів, передбаченій в частині першій статті 203 ЦК України.

Водночас, учасником правочину є сторона правочину. Повноваження представника спрямовані на реалізацію волі особи, яку він представляє. Якщо представник діє із перевищенням повноважень та його дії не отримують наступного схвалення особи, яку він представляє, слід вважати, що також має місце порушення частини третьої статті 203 ЦК України, оскільки правочин не відповідає вимогам, які встановлюються до вільного волевиявлення учасника правочину, а саме воля та волевиявлення є однією із визначальних засад під час здійснення будь-яких цивільно-правових дій.

Тобто дії представника в інтересах особи, яку він представляє з перевищенням повноважень, не ґрунтуються на волі особи, в інтересах якої він діяв.

За таких умов зміст договору не відповідає вимогам частин першої, третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У тому разі, коли не спростована презумпція правомірності правочину, всі права й обов`язки, які набули його сторони, слід реалізовувати безперешкодно.

Аналіз змісту апеляційних скарг, які є аналогічними правовій позиції скаржників під час розгляду справи в суді першої інстанції, дає можливість дійти висновку, що як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, скаржники фактично посилаються на недійсність правочинів (договорів про сплату пайових внесків), які слугували підставою набуття позивачами права власності на спірне майно.

При цьому, колегія суддів наголошує, що з огляду на засади диспозитивності, розгляд справи здійснюється виключно (лише) у межах заявлених позовних вимог, тому питання недійсності зазначених вище правочинів знаходиться поза рамками розгляду цієї справи та не становить предмет її розгляду.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень).

Колегія суддів зауважує, що на час перегляду цієї справи в апеляційному порядку, судами ухвалені рішення, які набрали законної сили, зокрема у справах:

№522/8195/22 рішенням Приморського районний суд м. Одеси від 05 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОК «Екодом-1» до ОСОБА_19 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору про сплату пайових внесків у ОК "Екодом-1" № 21 від 21 лютого 2017 року;

№522/8106/22 рішенням Приморського районний суд м. Одеси від 28 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2025 року, відмовлено у задоволенні позову ОК «Екодом-1» до ОСОБА_5 , третя особа ТОВ «Сайленд», про визнання недійсним договору про сплату пайових внесків у ОК "Екодом-1" № 3 від 10 березня 2017 року;

№ 522/8107/22 рішенням Приморського районний суд м. Одеси від 08 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року та постановою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року, відмовлено у задоволенні позовів ОК «Екодом-1», ОСОБА_10 про визнання недійсним договору про сплату пайових внесків у ОК "Екодом-1" № 5 від 01 березня 2017 року.

Отже, як на час прийняття рішення у цій справі, так і на час перегляду цієї справи в апеляційному порядку, вказані вище правочини є дійсними, оскільки судами відмовлено у задоволенні позовів про визнання їх недійсними.

Скаржниками не надано судових рішень, які набрали законної сили, щодо визнання недійсними правочинів, які слугували підставою для набуття позивачами права власності на нерухоме майно, тобто презумпція правомірності зазначених вище правочинів не спростована.

Щодо аргументів про необхідність врахування висновку експерта №22.12/04 від 27 лютого 2023 року.

Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність» аудиторський звіт - документ, підготовлений суб`єктом аудиторської діяльності відповідно до міжнародних стандартів аудиту та вимог цього Закону за результатами аудиту фінансової звітності (консолідованої фінансової звітності, комбінованої фінансової звітності).

Аудитори та суб`єкти аудиторської діяльності провадять аудиторську діяльність відповідно до міжнародних стандартів аудиту. При провадженні аудиторської діяльності застосовуються міжнародні стандарти аудиту, оприлюднені державною мовою на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку та аудиту, який забезпечує їх актуалізацію. При цьому центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку та аудиту, має право визначати дату, з якої застосовуватимуться міжнародні стандарти аудиту (ст. 13 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність»).

Аудиторський звіт передбачає надання впевненості користувачам шляхом висловлення незалежної думки аудитора про відповідність в усіх суттєвих аспектах фінансової звітності та/або консолідованої фінансової звітності вимогам національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку, міжнародних стандартів фінансової звітності або іншим вимогам (ч.1 ст. 14 Закону України «Про аудит фінансової звітності та аудиторську діяльність».

Колегія суддів не приймає до уваги висновок судово економічної-експертизи №22.12/04 від 27 лютого 2023 року, оскільки зміст цього висновку свідчить про те, що на вирішення експерта було поставлено лише (виключно) питання про те чи підтверджуються документально висновки звіту про фактичні результати виконаних погоджених аудиторських процедур стосовно фінансової інформації ОК «Екодом-1» від 21 грудня 2021 року, підготовленого ТОВ «Арте Аудит».

Водночас, як свідчить зміст самого звіту, підготовленого ТОВ «Арте Аудит», процедури, проведенні під час складання цього документу, не є аудитом або оглядом, проведеним відповідно до Міжнародних стандартів аудиту або Міжнародних стандартів завдань з огляду (або національних стандартів чи практик), тому суб`єкт складання цього документу зробив застереження про те, що він не висловлює впевненості стосовно стану розрахунків ОК «Екодом-1» за договорами, переліченими у цьому звіті. Більше того, у цьому документі прямо зазначено, що за умови проведення додаткових процедур, увагу суб`єкта складання цього документа могли б привернути інші питання, які б він міг повідомити.

Ураховуючи наведене вище та беручи до уваги, що перед експертом не порушувалися питання про надання самостійної оцінки достовірності стану проведення розрахунків за договорами про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1», тобто висновок експерта не усуває недоліки зазначеного вище звіту, вказане дає підстави дійти стверджувати, що цей висновок є необ`єктивним, необґрунтованим і таким, що не може покладатись в основу судового рішення.

Крім цього, колегія суддів ураховує, договори про сплату пайових внесків, укладені позивачами, які є фізичними особами, з метою набуття у кінцевому результаті права власності на нежитлові приміщення (паркомісця) та квартири в об`єкті будівництва, тобто у правовідносинах з юридичною особою (ОК «Екодом-1») на позивачів поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

У такому випадку, на споживачів не має покладатися ризик не виконання чи б то неналежного виконання юридичною особою (ОК «Екодом-1») фінансового законодавства в частині належного документування бухгалтерського, податкового обліку та звітності, оскільки юридична особа є самостійним суб`єктом права, який наділений не лише правами, а і обов`язками та у випадках, визначених законом, може підлягати юридичній відповідальності за не дотримання чи б то не виконання вимог податкового законодавства.

Доводи апеляційних скарг щодо порушення судом норм процесуального права, з огляду на їх обґрунтування, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не є порушенням процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Колегія судів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду, з якими не погоджуються скаржники.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржниками не надано.

Отже доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги

потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, тому відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, у тому числі на правничу правову допомогу на стадії апеляційного перегляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайленд», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова