КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 367/5206/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9906/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Одарюка М.П., у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про усунення перешкод у користування майном та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, -

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року позивач звернулась до суду з вказаним, в якому просила: зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 та їхній неповнолітній доньці ОСОБА_3 , житловим будинком (об`єктом незавершеного будівництва), придатного для проживання, готового до введення в експлуатацію та реєстрації місця проживання з господарськими спорудами, земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 ; вселити ОСОБА_1 разом із їхньою неповнолітньою донькою ОСОБА_3 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-13).

В обґрунтування позову посилалась на те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 19 серпня 2004 року включно. Визнано земельну ділянку, площею 0,1381 га, кадастровий :01:121:0921, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка набута під час фактичного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Визнано за ОСОБА_1 у порядку поділу майна подружжя право власності на: 1/2 частину-земельної ділянки, площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, та 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва індивідуального житлового будинку, загальною площею 246,04 кв. м, житловою площею 130,98 кв. м. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки «GREAT WALL SAFE SUV», та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію 1/2 вартості вищевказаного автомобіля у розмірі 57 229,00 грн. У решті позову відмовлено.

Постановою від 28 листопада 2023 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення суду у редакції цієї постанови. Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що висновки місцевого суду про те, що житловий будинок, який є об`єктом незавершеного будівництва, побудований сторонами за спільні кошти за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, є правильними. Зазначені обставини позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано. Отже, спірний об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, проте відповідач не вчиняє дій щодо прийняття його до експлуатації і право власності на нього не оформлює, а позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу вказаного майна. Тому зазначений об`єкт незавершеного будівництва є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу у рівних частках між ними.

Суд першої інстанції встановив факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2004 року. При цьому, спірна земельна ділянка, на якій збудовано вказаний житловий будинок, була придбана відповідачем 14 листопада 2003 року. Водночас, апеляційний суд, пославшись на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, зазначив, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Отже, позивачка, яка набула власності на нерухоме майно має також і право на земельну ділянку, на якій це майно розміщено та необхідну для обслуговування нерухомого майна. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо підстав визнання спірної земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя, проте зазначене не вплинуло на правильне вирішення спору.

На підставі виконання рішення суду позивачкою зареєстровано земельну ділянку (кадастровий номер :01:121:0921) та будинок (об`єкт будівництва) за адресою: АДРЕСА_1 , фактично вже придатний для введення в експлуатацію та реєстрація місця проживання позивачки та доньки. На підставі права власності внесено відповідні дані про Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Рішення суду не призупинені та не скасовані, майно не перебуває під заставою чи арештом.

На підставі права власності позивачем оформлено договори на отримання комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 - Договір розподілу природного газу (від 22.12.23), Договір на водовідведення (від 21.12.23), Договір на надання послуг з управління побутовими відходами (від 21.12.23). За адресою АДРЕСА_1 з дати заїзду до будинку (2015 рік) зареєстровано медичні декларації на позивачку з донькою та здійснено виклики сімейного та дитячого лікаря.

З 20 лютого 2021 року у зв`язку з вимушеним тимчасовим виїздом позивача з донькою на час розгляду справи № 367/3959/20 ОСОБА_2 заблокував доступ до будинку, чим порушив право навіть на медичне обслуговування.

22 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Бучанської міської ради № 660 закріплено та визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де вона постійно проживає та затвердити відповідний висновок Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про визначення місця проживання дитини.

Вказувала, що 20 лютого 2021 року ОСОБА_2 порушив права позивача з донькою на проживання та володіння майном за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: заблокував доступ до будинку, змінив замки, начепив на вікна, двері решітки, змінив без наявних документів охоронну компанію, яка без документів взяла на пульт будинок.

Змінюючи без дозволу позивача і згоди замки, блокуючи доступ на територію та будинку, ОСОБА_2 вкотре довів, що повністю порушує мої права позивачки та доньки на користування спільним майном. Тому, позивач змушена потрапляти до будинку з представниками поліції, громадськістю.

Земельна ділянка вся засаджена квітами, деревами, кущами, багато ягід. Все засаджувалось з 2004 року. Все, в першу чергу для доньки. Своя городина, ягоди, фрукти. На жаль, після тимчасового переїзду позивачки з донькою, ОСОБА_2 навмисно знищив насадження, яким по 10-15 років. ОСОБА_2 почав умисно знищувати всі рослини: як декоративні, та і плодові.

Вказувала, що неодноразово зверталася до відповідача з пропозицією щодо спільного користування зазначеним майном, але він відмовляється і взагалі ігнорує всі її пропозиції та вимоги. Відповідач не визнає права позивача на даний будинок та вважає, що він належить лише йому.

Зазначала, що зверталась до органів Національної поліції України та 17 вересня 2023 року щодо неправомірних дій ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження № 0000549 за ст. 356 КК України та внесено до ЄРДР (т. 1 а.с. 1-13).

В серпні 2024 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 163-168).

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26.03.2023 року за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 19 серпня 2005 року, включно. Визнано земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка набута під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 частину об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку загальною площею 246,04 кв.м, з житловою площею 130,98 кв.м, розташованого за адресою; АДРЕСА_1 . У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя легкового - автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2 005 року випуску, - визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки GREATмодель WALL SAFESUV 2005 року випуску, та стягнуто із ОСОБА_2 на користь позивачки грошову компенсацію 1/2 вартості легкового автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, у розмірі 57 229,00 грн. (п`ятдесят сім тисяч двісті двадцять дев`ять). Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 930,00 грн. (десять тисяч дев`ятсот тридцять гривень 40 коп.) та витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 1 700,00 грн. У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 28.11.2023 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 було змінено мотивувальну частину рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23.06.2023 р.

Проте, постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року було вирішено рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, поділ об`єкта незавершеного будівництва, скасувати. Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ об`єкта незавершеного будівництва передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, відмовлено. У решті, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року було залишено без змін.

Таким чином, справа про визнання об`єкта незавершеного будівництва та його поділ на сьогоднішній день є предметом розгляду Ірпінського міського суду.

Проте, до початку звернення ОСОБА_1 до суду з вищезазначеним позовом, в лютому 2020 року ОСОБА_1 вивезла з житлового будинку АДРЕСА_1 усі належні їй речі разом з речами неповнолітньої дитини, та виїхала до іншого помешкання за адресою: АДРЕСА_3 , де вона проживає без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком і на момент розгляду спірних правовідносин.

Понад 25 років ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у вищевказаному житловому будинку, який належить йому на праві особистої приватної власності, та є об`єктом незавершеного будівництва.

Жодних перешкод у користуванні об`єктом незавершеного будівництва АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , позивач за зустрічним позовом не створював.

ОСОБА_1 добровільно виїхала з будинку та поселилась за адресою: АДРЕСА_4 , де мешкає разом зі своєю новою родиною впродовж останніх чотирьох років та по теперішній час.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_1 була відсутня у належному ОСОБА_2 об`єкті незавершеного будівництва більше чотирьох років, вона вважатиметься такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (т. 1 а.с. 163-168).

27 листопада 2024 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну від ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, а первісний позов задовольнити (т. 2 а.с. 42-59).

Посилалась на те, що з 24.02.2022 року вона з донькою вимушено залишилась на мікрорайоні Яблунська у зв`язку з початком війни в Україні. На її прохання на початку вторгнення до ОСОБА_2 повернутися до будинку за адресою АДРЕСА_1 , - вона отримала відмову. Тобто, батько свідомо не допустив їх до будинку. Вичерпного переліку поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності за місцем проживання визначається у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Поважними причинами відсутності визначаються у тому числі зміна власником замків та фактичний не допуск особи до житла, а також тимчасовий виїзд особи у зв`язку з роботою, навчанням або з метою лікування, призов на військову службу, взяття під варту або засудження до арешту, обмеження чи позбавлення волі, військовий стан в країні. Співвласника, власника частки земельної ділянки, житлового приміщення не можливо визнати таким, що втратив право користування цим приміщення (т. 2 а.с. 42-59).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 21 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про усунення перешкод у користування майном - відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком відмовлено. Судовий збір віднесено за рахунок позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом (т. 2 а.с. 203-206).

Не погодившись з рішенням районного суду, 31 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволення позовних вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі (т. 3 а.с. 1-26).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилалась на обставини, викладені в позовній заяві. Вказувала, що судом першої інстанції не взято до уваги клопотання, рішення та висновки Органу опіки, не враховано інтереси неповнолітньої дитини, яка постійно проживала в будинку. Тобто, суддя під час воєнного стану позбавляє дитину з матір`ю законного права на проживання вдома, дитина має скитатися під час війни та шукати прихистку з матір`ю, маючи законне право проживати вдома за визначеним місцем проживання. Станом на сьогодні людей прихищають, поселяють в будь-яких житлових приміщеннях, придатних для проживання та експлуатації, тимчасово реєструють. Донька має на сьогодні статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів та має дозвільні документи на проживання вдома за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, судами встановлено, що будинок повноцінно експлуатується, придатний для проживання, наявні комунікації, проведено інвентаризацію об`єкту. Об`єкт готовий для введення в експлуатацію. Відповідач вчиняє протиправні дії що введення будинку в експлуатацію.

Судом першої інстанції в рішенні взагалі не враховано практику та висновки Верховного Суду, які є базисом для прийняття правомірних рішень у подібних спорах. Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом щодо усунення перешкоди користування майном та вселення у спірний будинок, чим порушено право на повагу до житла в розумінні статті 8 Конвенції.

Посилалась на висновки Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 361/7299/15-ц (т. 3 а.с 1-26).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги і просив її відхилити.

Третя особа, яка береучасть усправі прочас тамісце розгляду справи була сповіщена належним чином, про що у справі є докази, її представник до суду неприбув (т. 3 а.с. 53-55).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України" № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що 20.08.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб (т. 1 а.с. 53).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 60).

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2020 року у справі № 367/6725/19 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20.08.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 253. При реєстрації розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище " ОСОБА_7 ". Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із копії паспорта ОСОБА_1 вбачається, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 14-15).

Судами під час розгляду справи № 367/3859/20 встановлено, що згідно з Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія КВ № 9061981, ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14 листопада 2003 року № 3424 (ВАР 937471) є власником земельної ділянки, площею 0,1381 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :01:121:0921.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-19 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0, 1381 га, кадастровий номер: :01:121:0921, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, категорія земель: землі житлової та громадської забудови, форма власності приватна власність.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 28 січня 2020 року, дата оцінки 24 січня 2020 року, проведеної приватним підприємством «Синергія», вказаний суб`єкт оціночної діяльності виконав незалежну оцінку об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку, загальною площею 246,04 кв. м., житловою площею 130,98 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено, що ринкова вартість об`єкта оцінки становить 3 056 000 грн., без врахування ринкової вартості прав, пов`язаних із земельною ділянкою, ступінь готовності об`єкту - 90 %. Згідно з долученого до звіту про оцінку майна від 28 січня 2020 року проекту індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 , вказаний проект виконано ПМП «Аркос», архітектор ОСОБА_8 , у 2004 році, погоджено у відділі архітектури виконавчого комітету Бучанської селищної ради Київської області. До звіту долучено копію дозволу на виконання будівельних робіт від 18 травня 2005 року № 225, який виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради Київської області ОСОБА_2 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку по індивідуально розробленому проекту по АДРЕСА_1 . Відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої 19 жовтня 2004 року за № 261 відділом містобудування та архітектури Ірпінського міського виконавчого комітету Київської області, технічний нагляд будівництва здійснює ПМП «Аркос», дозвіл і проектну документацію 19 травня 2005 року отримав забудовник - ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26.03.2023 року у справі № 367/3859/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 включно.

Визнано земельну ділянку площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка набута під час фактичного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку загальною площею 246, 04 кв.м, з житловою площею 130, 98 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя - легкового автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 :

- визнано за ОСОБА_2 право власності на легковий автомобіль марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 вартості легкового автомобіля марки GREAT модель WALL SAFESUV 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 у розмірі 57 229 (п`ятдесят сім тисяч двісті двадцять дев`ять) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 930 (десять тисяч дев`ятсот тридцять) гривень 40 копійок та витрати з оплати послуг оцінювача майна у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено (т. 1 а.с.35-48).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року справі № 367/3859/20 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови (т. 1 а.с 18-31).

Постановою Верховного суду від 26 червня 2024 року у справі № 367/3859/20 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя, поділ об`єкта незавершеного будівництва скасовано

Справу в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ об`єкта незавершеного будівництва передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя відмовлено.

У решті рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року залишено без змін.

У вказаній постанові Верховний суд зокрема зазначив, що «набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 квітня 2023 року в справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22), а також Верховний Суд у постановах: від 25 серпня 2020 року в справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19, від 14 червня 2023 року в справі № 753/1631/20 (провадження № 61-772св23).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15 зазначено, що: «…не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159цс15».

У цій справі встановлено, що спірний житловий будинок (об`єкт незавершеного будівництва) не прийнятий до експлуатації, відсутні відомості щодо його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відтак, зазначений об`єкт не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном. Тому суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про можливість його поділу, мотивуючи це тим, що такий поділ відповідатиме інтересам обох сторін.

Верховний Суд зауважує, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, що унеможливлює його поділ, а з вимогами про визнання права за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або про присудження компенсації у межах цієї справи позивачка не звертались.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частина п`ята стаття 26 Закону "Про регулювання містобудівельної діяльності").

Частиною восьмою статті 39 Закону "Про регулювання містобудівельної діяльності" передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію забороняється.

Аналогічна норма закріплена пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Доказів того, що спірний житловий будинок введено в експлуатацію матеріали справи не містять, а тому спірний будинок не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном.

Також, ОСОБА_1 до позовної заяви додано копії договорів про надання комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 54,55, 56-57); рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 120 від 16 лютого 2021 року «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », в якому зазначено, що ОСОБА_1 проживає разом з донькою з адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 61); рішення виконавчого комітету Бучанської міської ради № 660 від 22 жовтня 2019 року «Про визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 », в якому зазначено визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 , де вона постійно проживає (т. 1 а.с. 62); висновок Служби у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 63); акт обстеження нерухомого майна, пошкодженого внаслідок бойових дій, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 64-65).

Як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 17.09.2023 року ОСОБА_1 звернулась до ВП № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області із заявою, що її колишній чоловік, з яким йдеться судові тяганини вчиняє самоправні дії щодо неї (т. 1 а.с. 66).

Так, враховуючи викладені вище обставини, судом встановлено, що між сторонами існує спір, пов`язаний з набуттям позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1381 га, кадастровий номер :01:121:0921, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва - індивідуального житлового будинку загальною площею 246, 04 кв.м, з житловою площею 130, 98 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який перебуває на розгляді в Ірпінському міському суді Київської області.

У зв`язку з викладеним, між сторонами склалися конфліктні взаємовідносини.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про протиправну поведінку позивачки ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції відхилив з огляду на положення ст. 367 ЦПК України як такі, що виходять за межі предмету доказування по цій справі (т. 3 а.с. 57-61).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач чинить їй та їхній неповнолітній доньці перешкоди у користуванні спірним об`єктом - індивідуальним житловим будинком, загальною площею 246, 04 кв.м, з житловою площею 130, 98 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - змінив замки, поставив на вікна та двері решітки, у зв`язку з чим позивачка не має доступу до спірного майна.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що доказів того, що спірний житловий будинок введено в експлуатацію матеріали справи не містять, а тому спірний будинок не має юридичного статусу нерухомого майна та вважається незавершеним будівництвом нерухомим майном. Матеріали справи також не містять доказів того, що позивач та її неповнолітня дитина зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

А відтак, не підлягають задоволенню заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні (об`єктом незавершеного будівництва), придатного для проживання, готового до введення в експлуатацію та реєстрації місця проживання з господарськими спорудами, земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 разом із їхньою неповнолітньою донькою ОСОБА_3 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вселення осіб до об`єкту незавершеного будівництва (90% готовності до експлуатації) за чинним законодавством не допускається.

При цьому, посилання апелянта ОСОБА_1 на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 361/7299/15-ц є неспроможними, оскільки в іншій справі Верховним Судом було встановлено та зазначено в мотивувальній і резолютивній частині рішення про 100% готовність житлового будинку до експлуатації, а відтак обставини у справі переглянутої Верховним Судом не є релевантними обставинам даної справи яка переглядається апеляційним судом, зокрема: встановлено об`єкт недобудований, не готовий до експлуатації з підстав 90% готовності до експлуатації, що не заперечувалось апелянтом ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 62-64).

Крім того, апелянт ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не заперечувала наявність у неї права спільної часткової власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_5 , про що зазначено в складеному працівниками третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради Київської області акті обстеження житлово-побутових умов проживання. Об`єктивних доказів для висновку про непридатність вказаного житла до проживання через пошкодження внаслідок бойових дій до суду не надано і судом не встановлено, отже суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивачки про відсутність у неї та неповнолітньої дитини іншого житла (т. 2 а.с. 147-148 т. 3 а.с. 62-64).

Позивачкою самостійно у позовній заяві визначений спосіб захист порушеного права, з огляду на вищевказане не підлягають задоволенню вимоги про усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 та неповнолітній доньці ОСОБА_3 , об`єктом незавершеного будівництва житлового будинку, земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_3 до об`єкту незавершеного будівництва за вищевказаною адресою.

Разом з тим, помилковими є висновки районного суду про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 з підстав недоведеності, проте вказане не призвело до неправильного вирішення справи по суті спору, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

При цьому, на думку колегії суддів, таке судове рішення не перешкоджає позивачці ОСОБА_1 доводити відповідність будівельним нормам і правилам, готовність до експлуатації об`єкту незавершеного будівництва за вищевказаною адресою: АДРЕСА_1 , як житлового будинку у справі про визнання права власності на його поділ разом із земельною ділянкою (справа № 367/3859/20) та з цих підстав заявляти відповідні вимоги про усунення перешкод користування цим майном шляхом вселення.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції було надано вірну оцінку, а відтак, відхиляються судом як необґрунтовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 21 березня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

В.В. Саліхов