Номер провадження: 22-ц/813/1427/25
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Никислої О.І.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року по справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Інфокс", в особі філії "Інфоксводоканал", про визнання відсутності матеріально-правових підстав для стягнення заборгованості та визнання безпідставним нарахування заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2019 року ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 4 066,08 грн за період з 01.10.2016 по 30.09.2019.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Суворовського районного суду м. Одеси.

26 березня 2020 року ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Середи І.В. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито у справі провадження та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

27 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» та просила визнати відсутність у позивача за первісним позовом матеріально-правових підстав для задоволення його вимог про стягнення заборгованості, визнати безпідставним нарахування плати за особовим рахунком № НОМЕР_1 у розмірі 4 066,08 грн.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що відповідач проводить незаконну господарську діяльність на підставі незаконно виданої ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення. Крім того, відсутність належним чином укладеного договору оренди цілісного майнового комплексу КП «Одесводоканал» та акту прийому-передачі даного комплексу також позбавляло товариство підстав для отримання ліцензії на централізоване водопостачання та водовідведення, оскільки за таких підстав матеріально-технічна база є юридично відсутньою. Видача ліцензії у даному випадку має корупційну складову. Проект договору, на який посилається ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал», не є належним правовстановлюючим документом. Договір оренди мав бути посвідчений нотаріально. Крім того, даний договір був укладений неналежною стороною, оскільки представляти інтереси територіальної громади м. Одеси повинно представництво з управління комунальною власністю Одеської міської ради. Передача цілісного майнового комплексу водопровідно-каналізаційного господарства в оренду не відбулася. Крім того, вона вважає, що правонаступництво КП «Одесводоканал» було оформлено з порушенням діючого законодавства. З приводу вказаних порушень були звернення до правоохоронних органів, слідство триває.

01 липня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом, розгляд справи було продовжено за правилами загального провадження.

13 грудня 2022 року зустрічну позовну заяву було залишено без розгляду.

23 грудня 2022 року первісний позов ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 4 066,08 грн за період з 01.10.2016 по 30.09.2019 задоволено.

21 листопада 2023 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2022 року скасовано і ухвалено нове рішення, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 повністю підтримала обґрунтування заявлених нею вимог та просила їх задовольнити.

Представник відповідача за зустрічним позовом Сазонова А.О. заперечувала проти задоволення зустрічного позову, вказавши на те, що вимоги безпідставні, просила врахувати рішення Верховного Суду з приводу правовстановлюючих документів товариства та врахувати рішення Одеського апеляційного суду з розгляду первісного позову, який встановив обставини і вони мають бути враховані судом, і не підлягають доказуванню, відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України. Крім того, зауважувала, що обраний спосіб захисту є неналежним.

03 квітня 2024 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову до ТОВ "Інфокс", в особі філії "Інфоксводоканал" про визнання відсутності матеріально-правових підстав для стягнення заборгованості та визнання безпідставним нарахування заборгованості.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду 15 травня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року та задовольнити зустрічну позовну заяву.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судове засідання до апеляційного суду з`явилась апелянт ОСОБА_1 та представник відповідача - Никисла Ольга Іванівна.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова КЦС ВС від 21.09.2022 в справі № 127/23627/20, Об`єднаної палати КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 233/4580/20).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (постанова Об`єднаної палати КЦС ВС від 19.02.2024 в справі № 567/3/22).

Як роз`яснила Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 19.01.2021 в справі № 916/1415/19 визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

За обставинами даної справи ТОВ "Інфокс", в особі філії "Інфоксводоканал" звернулись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 4 066,08 грн за період з 01.10.2016 по 30.09.2019.

Натомість, 27 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «Інфоксводоканал» та просила визнати відсутність у позивача за первісним позовом матеріально-правових підстав для задоволення його вимог про стягнення заборгованості, визнати безпідставним нарахування плати за особовим рахунком № НОМЕР_1 у розмірі 4 066,08 грн.

Тобто, позивачка за зустрічним позовом звернулась до суду з позовом про визнання відсутнім права відповідача та, відповідно, відсутнім кореспондуючого обов`язку відповідача щодо нарахування / сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

Згідно 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

За змістом ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - послуга по централізованому водопостачанню надається своєчасно, безперервно, належної якості та підлягає оплаті.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно ст. 9, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги.

Згідно ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.

Відповідно до п. 33, пунктів 37-39 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою КМУ № 690 від 05.07.2019 плата за послуги розраховується виходячи з розмірів затверджених тарифів та обсягу спожитих послуг, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.

Розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитих послуг є календарний місяць.

Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиті послуги), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитих послуг щомісяця в порядку та строки, визначені договором.

Споживач не звільняється від оплати послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно п. 6 Розділу ХІІІ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 (в редакції наказу Міністерства розвитку громад та територій України № 358 від 28.12.2021) для споживачів, приміщення яких не обладнані засобами розподільного обліку, застосовується норма споживання відповідної комунальної послуги, встановлена органом місцевого самоврядування з урахуванням кількості фактично проживаючих та коригуючого коефіцієнту.

Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг (постанова КЦС ВС від 20.11.2024 у справі № 463/6799/18, ВП ВС від 07.07.2020 у справі 712/8916/17).

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. ст. 77-80 докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А відповідно до ч. 6 цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, кожна сторона несе ризик настання/ненастання відповідних наслідків в результаті вчинення/не вчинення нею відповідних процесуальних дій, в тому числі подання/не подання доказів на підтвердження своєї позиції та спростування доводів опонента, заявлення відповідних клопотань тощо.

За обставинами даної справи факт надання відповідачем послуг з водопостачанням не оспорювався. Так само, як і факт користування позивачем даними послугами, тобто позивач не надала належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що вона не користувалась відповідними послугами або вони їй не надавались, що було б підставою для висновку про безпідставність вимог про стягнення плати за надані послуги.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що у встановленому законом порядку господарська діяльність відповідача визнавалась незаконною. Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідні посилання позивачки, в тому числі щодо відсутності необхідних ліцензій та документального забезпечення господарської діяльності, можуть бути предметом розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 05 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда