КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/7480/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

установив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Просила суд, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 45,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про зміну предмету позову.

В обґрунтування заяви зазначила, що після ознайомлення зі змістом договору купівлі-продажу спірної квартири, у неї виникла необхідність змінити предмет позову.

Так, у разі задоволення судом її позовної заяви, судом буде визнано за нею право власності на 1/2 частку спільної однокімнатної квартири загальною площею 45,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року по справі №753/9081/24, яке набрало законної сили, здійснено поділ іншого об`єкту спільного нерухомого майна сторін, а саме кв. АДРЕСА_2 .

Таким чином, у разі задоволення схожого позову у даній справі може бути створена ситуація, при якій сторони матимуть два рішення суду про поділ майна подружжя, кожним з яких буде визнано за кожним з них право власності на 1/2 частку в обох квартирах, що є неподільними.

Вказана конфліктна ситуація не лише не вирішить спір, а навпаки створить підґрунтя для виникнення подальших спорів між сторонами в майбутньому.

Таким чином, на її думку, з метою реального вирішення спору між сторонами, доцільно поділити спільне майно подружжя таким чином, щоб кожній зі сторін дісталось по квартирі, з присудженням судом грошової компенсації різниці вартості тому з подружжя, кому у власність буде виділено меншу за вартістю квартиру.

З урахуванням викладеного, вважала за доцільне змінити предмет позову та, відповідно, формулювання позовних вимог таким чином, щоб у разі їх задоволення суд: - визнав за нею право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 45,3 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнав за відповідачем право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 113,2 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; - стягнув з відповідача на її користь грошову компенсацію різниці у вартості квартир у розмірі 3777347,22 грн.

На її думку, саме такий варіант поділу спільного майна подружжя забезпечить ефективне вирішення спору між сторонами та залишить з житлом кожного з них.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року відмовлено у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову та вказану заяву разом з додатками повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що предметом позову є поділ спільного майна колишнього подружжя, при цьому способом захисту порушеного права, відповідно до ст. 16 ЦК України, було і залишається визнання права (власності).

Вказує, що внаслідок визнання рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року по справі №753/9081/24 права власності на 1/2 квартири за нею та відповідачем, вони все одно залишилися співвласниками цього майна, змінилася лише форма спільної власності (зі спільної сумісної на спільну часткову).

Водночас, вказана квартира як була, так і залишилася спільною власністю колишнього подружжя, а формальне визнання судом за сторонами прав на ідеальні частки не вирішило спір між ними.

Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи їй у зміні предмету позову з метою реального вирішення спору та поділу майна, фактично допустив надмірний формалізм.

Просила суд, скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, а позивач по суті ставить питання про нові позовні вимоги, змінюючи попередню вимогу про поділ майна, яка має відповідно іншу підставу позову (спосіб поділу майна), тобто нові обставини, що фактично є новим самостійним позовом.

Вказує, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва вже перебувала цивільна справа №753/9081/24 про поділ майна подружжя, а саме: трикімнатної квартири загальною площею 113,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , і рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року, яке набрало законної сили, здійснено поділ вказаного об`єкту нерухомості по частині квартири кожному з подружжя.

Таким чином, вказана квартира вже не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає повторному поділу.

Тобто позивач намагається змінити одночасно і підставу і предмет позову, збільшуючи позовні вимоги, щодо поділу вищевказаної квартири, яка вже поділена.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у прийнятті до розгляду та повертаючи заяву про зміну предмета позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач по суті ставить питання про нові позовні вимоги, змінюючи попередню вимогу про поділ майна, яка має відповідно іншу підставу позову (спосіб поділу майна), тобто нові обставини, що фактично є новим самостійним позовом.

Суд першої інстанції звернув увагу, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва вже перебувала цивільна справа №753/9081/24 про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а саме: квартири загальною площею 45,3 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року, яке набрало законної сили, здійснено поділ вказаного об`єкту нерухомості по 1/2 частині квартири кожному з подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява про зміну предмету позову не може бути прийнята до розгляду за позовом про поділ майна подружжя, оскільки вказана квартира вже не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає повторному поділу.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 09 липня 2020 року у справі №922/404/19, позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

У постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі №922/404/19 зазначено, що «під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №923/1061/18, від 19 грудня 2019 року у справі №925/185/19, від 23 січня 2020 року у справі №925/186/19.

Статтею 49 ЦПК України визначено процесуальні права та обов`язки сторін.

Частиною 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.

Частиною третьою цієї статті визначено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається.

Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у постанові від 16 березня 2018 року у справі №916/1764/17. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові

Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня2020 року у справі №922/2575/19, у постанові Верховного суду від 22 липня 2021 року по справі №910/18389/20.

У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі №638/5172/17 зазначено, що позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмета позову не допускається. Зміна підстав або предмета позову здійснюється шляхом подання суду відповідної письмової заяви. Зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову. Заява, подана після початку розгляду справи по суті, залишається без розгляду і повертається позивачеві.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України.

Схожий за змістом правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 18 травня 2022 року у справі №570/5639/16-ц та від 12 жовтня 2022 року у справі №723/1233/17.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем змінено не лише предмет позовних вимог, а і його підстави, викладено нові обґрунтування та обставини позовних вимог, визначено нові правові підстави позовних вимог, оскільки як вбачається зі змісту заяви про зміну предмету позову, позивач по суті ставить питання про нові позовні вимоги, змінюючи попередню вимогу про поділ майна, яка має відповідно іншу підставу позову (спосіб поділу майна), тобто нові обставини, що фактично є новим самостійним позовом.

Отже, позивачем фактично змінено як предмет, так і підстави позову, що суперечить положенням ст. 49 ЦПК України, та не допускається.

Крім того, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року вже було здійснено поділ квартири, по 1/2 частині квартири кожному з подружжя, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку позивач, у заяві про зміну предмету позову, просить визнати за відповідачем. Тобто, позивач намагається змінити одночасно і підставу і предмет позову, збільшуючи позовні вимоги, щодо поділу вищевказаної квартири, яка вже поділена.

Таким чином, вказана квартира вже не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає повторному поділу.

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у прийнятті заяви про зміну предмета позову, та її повернення позивачу.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374,375,381,382-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба

Т.О. Писана