справа № 361/2838/23
головуючий у суді І інстанції Грегуль О.В.
провадження № 22-ц/824/466/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шуляк Надії Олександрівни на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача суму боргу 64 063 грн 06 коп.: сума позики 58 000 грн, сума витрат на виконання платіжних інструкцій 255 грн 69 коп., сума витрат за користування кредитним лімітом 2 038 грн 69 коп., сума простроченого зобов`язання за обліковою ставкою НБУ 3 768 грн 42 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з серпня по жовтень 2022 року ОСОБА_1 дав у борг 58 000 грн ОСОБА_2 , про що свідчать копії платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» у сумі 58 255 грн 69 коп. та письмова розписка громадянина ОСОБА_2 , складена у присутності свідків від 10 жовтня 2022 року. Кошти списувались з кредитного ліміту ОСОБА_1 (3,5 % від суми переказу), відкритого у АТ КБ «ПриватБанк», про що позивач повідомив громадянина ОСОБА_2 та отримав від нього згоду на повернення всіх витрат.

Користуючись своїм службовим положенням ОСОБА_2 щомісяця обіцяв повернути кошти позики та проценти по кредитному ліміту з кожної заробітної плати, останній раз - повернути вказані кошти до 10 жовтня 2022 року згідно з переписки.

Враховуючи службові стосунки громадянина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було направлено вимогу від 12 грудня 2022 року кур`єром ТОВ «Нова Пошта» (ТТН № 5004) про повернення коштів та проценти 3,5% по кредиту на вказану суму у термін до 10 січня 2023 року.

На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагував, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчить направлена вимога про повернення боргу за розпискою відповідачеві, на яку жодним чином відповідач не відреагував. Гроші не повернув.

Свідченням передачі грошей є копії платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» та письмова розписка від 10 жовтня 2022 року.

У зв?язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникненням від мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до даних зобов`язань, відповідач по справі зобов`язався повернути позику до 10 жовтня 2022 року.

Сума позики становить 58 000 грн.

Сума витрат на виконання платіжних інструкцій 255 грн 69 коп.

Сума витрат за користування кредитним лімітом 2 038 грн 95 коп. (3,5% від суми використаної для переказу).

Загальна сума витрат по АТ КБ «ПриватБанк» 60 294 грн 64 коп.

Сума прострочених зобов?язань за 3 місяці (за обліковою ставкою НБУ (25% річних) 3 768 грн 42 коп.

Загальна сума позову складає 64 063 грн 06 коп.

Позивачем до позовної заяви долучено копію розписки ОСОБА_2 , яка складена у присутності свідків, про отримання 50 000 грн, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 50 000 грн та зобов`язується повернути: до 10 листопада 2022 року - 20 000 грн; до 30 листопада 2022 року - 20 000 грн; до 10 грудня 2022 року - 10 000 грн та проценти за користування кредитною лінією. Оригінал вказаної розписки знаходиться у позивача.

Станом на день подачі позовної заяви ОСОБА_2 не віддав борг, чим порушив виконання свого зобов`язання.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції вважає недоведеними позовні вимоги сторони позивача про перебування позивача і відповідача у договірних правовідносинах саме за договором позики та за яким відповідач брав на себе зобов`язання про повернення коштів саме до 10 жовтня 2022 року

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шуляк Н.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник вважає оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що прийняте з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, та таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

На думку скаржника, суд першої інстанції, досліджуючи боргові розписки чи договори позики надані позивачем, повинен був виявити їх справжню правову природу, незалежно від найменування, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки - чого зроблено не було.

Вказує, що суд першої інстанції не забезпечив правильне застосування статей 1046, 1047 ЦК України, адже суд повинен був встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документів, на підставі яких доказується факт укладення договору позики і його умов.

Також, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що позивачем не надано підтвердження укладення між сторонами договору позики або розписки.

Щодо розписки про отримання коштів, в оскаржуваному рішенні зазначено, що стороною позивача до позову також додано завірену підписом позивача розписку без дати її написання, в якій йдеться про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності вимоги позивача про стягнення коштів саме за розпискою.

Відповідач, у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з серпня по жовтень 2022 року ОСОБА_1 дав у борг ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 58 000 грн.

На підтвердження вказаних обставин позивачем до позовної заяви додано платіжні інструкції АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.5-16, відповідно до яких платником вказано позивача, а отримувачем відповідача:

1) № Р24АР24А124685491D5115 від 05 серпня 2022 року на суму: 3 015,08 грн;

2) № Р24АР24А127466718D4006 від 06 серпня 2022 року на суму: 3 015,08 грн;

3) № Р24АР24А170202067D8342 від 18 серпня 2022 року на суму: 3 015,08 грн;

4) № Р24АР24А173888655D1702 від 19 серпня 2022 року на суму: 3 015,08 грн;

5) № Р24АР24А194525618D5070 від 25 серпня 2022 року на суму: 8 024,88 грн;

6) № Р24АР24А213564119D5674 від 31 серпня 2022 року на суму: 3 015,08 грн;

7) № Р24АР24А214743108D0865 від 31 серпня 2022 року на суму: 5 025,00 грн;

8) № Р24АР24А218781273D5844 від 01 серпня 2022 року на суму: 4 020,10 грн;

9) № Р24АР24А224691546D8334 від 02 вересня 2022 року на суму: 5 025,13 грн;

10) № Р24АР24А232649569D3985 від 05 вересня 2022 року на суму 5025,13 грн;

11) № Р24АР24А310860736D8184 від 26 вересня 2022 року на суму 2010,05 грн;

12) № Р24АР24А331892765D5844 від 02 жовтня 2022 року на суму: 14 050 грн.;

Також, факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 та зобов`язання повернути кошти у визначений термін, підтверджується розпискою ОСОБА_2 , копія якої долучена до позовної заяви, а оригінал знаходиться у позивача (а.с. 23).

Суму боргу у загальному розмірі 64 063 грн 06 коп. відповідач ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 у визначений строк не повернув.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 статті 611 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Аналіз положень статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до положень статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої та отримання спірної суми коштів ОСОБА_4 підтвердив у поданій 18 жовтня 2016 року до Франківського районного суду м. Львова позовній заяві про визнання, в тому числі й спірного правочину удаваним, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу з урахуванням сум, визначених частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, судами попередніх інстанцій правильно вказано, що ОСОБА_4 не надано підтверджень, що між ним та позивачем виникли правовідносини із договору про спільну діяльність, а не із договору позики грошових коштів, бо вказана розписка містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі, зокрема для здійснення спільної діяльності у визначеній сумі».

Подібний правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11.

У своєму позові ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 64 063 грн 06 коп., яка складається з:

- суми позики 58 000 грн;

- суми витрат на виконання платіжних інструкцій 255 грн 69 коп.;

- суми витрат за користування кредитним лімітом 2 038 грн 69 коп.;

- суми простроченого зобов`язання за обліковою ставкою НБУ 3 768 грн 42 коп.

Відповідно до змісту статей 1046, 1049ЦК України, колегія апеляційного суду вважає, що у спірних правовідносинах позикодавець має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник у свою чергу має довести відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

На підтвердження надання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 58 000 грн позивачем до позовної заяви надано платіжні інструкції АТ КБ «ПриватБанк» про переказ відповідачу грошових коштів на загальну суму 58 000 грн.

Апеляцій суд не вбачає підстав для відхилення таких доказів та вважає їх достатніми для підтвердження надання позивачем у позику грошових коштів відповідачу у заявленому розмірі.

Оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами факт надання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 58 000 грн, а відповідач ОСОБА_2 не надав доказів для підтвердження погашення заборгованості, вимоги ОСОБА_1 про суми стягнення боргу є обґрунтованими.

Однак, заявляючи вимоги про стягнення суми витрат на виконання платіжних інструкцій 255 грн 69 коп., сума витрат за користування кредитним лімітом 2 038 грн 69 коп., позивачем не надано доказів нарахування йому АТ КБ «ПриватБанк» таких платежів та у зазначеному ним розмірі.

У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення суми простроченого зобов`язання за обліковою ставкою НБУ 3 768 грн 42 коп., апеляційний суд враховує те, що частиною 1 статті 1048 ЦП України визначено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також цією статтею визначено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи наведене, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині стягнення: суми позики 58 000 грн, суми простроченого зобов`язання за обліковою ставкою НБУ 3 768 грн 42 коп., а всього 61 768 грн 42 коп.

Щодо судових витрат.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом була заявлена одна позовна вимога майнового характеру.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункт 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 2 684 грн. Судовий збір за подання позовної заяви підлягав сплаті у розмірі 1 073 грн 60 коп.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору відповідно до частини 9 статті 5 Закону України «Про судовий збір» , як особа з інвалідністю II групи.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати за сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 030 грн 60 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 545 грн 90 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шуляк Надії Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року скасувати з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 61 768 грн 42 коп., що складається з: суми позики 58 000 грн, суми простроченого зобов`язання за обліковою ставкою НБУ 3 768 грн 42 коп.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 030 грн 60 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 545 грн 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська