ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 червня 2025 року

м. Харків

справа № 640/12967/19

провадження № 22-ц/818/336/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення фактичної частки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року, ухвалене суддею Губська Я.В., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення фактичної частки.

В обгрунтування позову зазначає, що вона є власницею 49/200 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , з відповідною часткою надвірних будівель, а відповідач ОСОБА_2 є власником іншої частини даного будинку. Право власності набуте нею на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. 17 липня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі під № 2406.Право власності у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно Витягу індексний номер 40792058 від 17.07.2015 року. Загальна площа житлового будинку становить 96,8кв.м, будинок розташований на земельній ділянці з надвірними будівлями при ньому: сарай - літ. Б, Д, вбиральня Літ. В, У, огорожа № 1-5.

Згідно довідки Міжрегіонального Бюро технічної інвентаризації вих. №23106/-01 від 13 травня 2019 року МБТІ проведено розрахунок ідеальних часток житловою будинку із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 :

в користуванні ОСОБА_2 знаходяться 1/2 частина Літ. «А- 1» (приміщення 2-3) прибудова Літ. «А2-1» (приміщення 2,4), літ. А (приміщення 2-2), літ. А-3 (приміщення II), ганок літ. А2, сарай літ «Б», вбиральна літ. «В», огорожа № 1, 2, 4. Дійсна вартість 1/2 частини житлового будинку ОСОБА_2 літ. «А-1» із прибудовами та надвірними будівлями становить 107728 грн, що складає 17/100 часток;

в користуванні ОСОБА_1 знаходяться: 1/2 частина житловою будинку літ. «А-1» (приміщення 1-3), літ. а4 (приміщення 1-2), прибудова літ. «АЗ-1» (приміщення і-4, 1-6, 1-7, ІІІ), навіс Літ. «Г», огорожа №№ 3, 5, 7, 8, зливна яма №7.Дійсна вартість 1/2 частини житловою будинку літ. «А1» із прибудовами та надвірними будівлями становить 522665 грн., що складає 83/100 частки.

При цьому згідно довідки Міжрегіонального Бюро технічної інвентаризації вих. № 23106/-01 від 16 квітня 2019 року, що видана їй та ОСОБА_2 , при проведенні поточної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_1 встановлені поточні зміни: загальна площа житлового будинку стала 98,9кв.м. за рахунок демонтажу частини перегородки та уточнення лінійних розмірів, що згідно з Постановою КМУ № 406 від 07.06.2017 «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» не належить до самочинного будівництва, житлова площа будинку не змінилась.

Із зазначеними висновками компетентного органу вона погоджується, тим більш, що фактично на відповідній межі земельної ділянки розташований паркан і саме таке землекористування відповідає Закону та фактичній площі належного сторонам на праві власності нерухомого майна, з урахуванням площ земельної ділянки, необхідної для забезпечення його використання. Відповідач із зазначеним не погоджується, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.

З урахуванням останніх уточнень просить суд:

встановити порядок роздільного користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до варіанту №2 висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 15958/34292 від 21 грудня 2021 року та виділити у її користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 163,43кв.м. (позначена на схемі зеленим кольором);

виділити у користування ОСОБА_2 земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 465,53кв.м. (позначена на схемі рожевим кольором);

встановити її фактичну частку у нерухомому майні: житловому будинку АДРЕСА_1 в розмірі 83/100 частки домоволодіння, що складається з 1/2 частини житлового будинку літ. «А-1 »(приміщення1-3), літ. А4 (приміщення 1-2), прибудова літ. «АЗ-1» (приміщення 1-4, 1-6, 1-7, III), навіс літ. «Г», огорожа №№3,5,7,8, зливна яма № 7.

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки.

В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності стороні, зокрема, розмір його частки складає 151/200, а розмір ОСОБА_1 складає 49/200. Зазначена частка була набута ним в порядку спадкування після його матері ОСОБА_3 , яка в свою чергу отримала цю частку будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 . Вказує, що відповідно до Акту від 27 липня 1973 року, судовим виконавцем Народного суду Московського району м. Харкова Доколіною Р. В. було виконано рішення народного суду Московського району м. Харкова від 12 березня 1973 р. та надано в користування ОСОБА_4 частину будинку з прибудовами та земельну ділянку розміром 440кв.м. Отже, відповідно до зазначеного акту та рішення суду, він, як правонаступник ОСОБА_4 має право на користування земельною ділянкою розміром 440кв.м по АДРЕСА_1 . Спільна часткова власність на будинок виникла на підставі рішення Народного суду Московського району м. Харкова від 12 березня 1973 року відповідно до якого було також поділено і земельну ділянку площею 583кв.м, яка відносилась до цього будинку. Тому йому і ОСОБА_1 , як особам до яких перейшов будинок, належить право користування земельною ділянкою 440кв.м та 143 кв.м відповідно. Тобто, ці частки є пропорційними їх часткам у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_2 та 151/200. На даний час, ОСОБА_1 самовільно змістила паркан, яким раніше була розділена площа спільної земельної ділянки, таким чином, що було захоплено частину земельної ділянки, яка перебувала у його користуванні. У своєму позові ОСОБА_1 підтверджує, що вона зараз користується більшою площею земельної ділянки ніж їй належить відповідно до розміру частки у будинку (49/200) і обгрунтовує це тим, що вона здійснила житлову прибудову А3-1 і відповідно має право на користування більшою частиною земельної ділянки. Окрім того зазначає, що 19 листопада 2005 року між ОСОБА_3 (його матір?ю) та ОСОБА_5 , яким на той час належав вказаний будинок, було укладено договір про порядок володіння та користування будинком, який був посвідчений нотаріально. Враховуючи викладені ним обставини вважає, що ОСОБА_1 не має правових підстав на користування земельною ділянкою більшою ніж 143кв.м. Здійснивши самовільне переміщення паркану ОСОБА_1 перешкоджає йому у користуванні належною йому частиною земельної ділянки.

З урахуванням викладеного просить суд зобов?язати ОСОБА_1 усунути йому перешкоди у користуванні належними йому 151/200 частиною земельної ділянки АДРЕСА_1 шляхом переносу паркану.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, встановлення фактичної частки відмовлено.

Позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 151/200 часткою земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення огорожі (паркану) № НОМЕР_1 , зазначеного в матеріалах технічної інвентаризації схеми розташування будівель та споруд по АДРЕСА_1 від 19 травня 2019 року ФОП ОСОБА_6 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» витрати, пов`язані із наданням до суду копії інвентаризаційної справи в сумі 668,90грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 364,20грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 4903,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги, окрім обставин викладених у позовній заяві, зазначає, що жодного самочинного будівництва з моменту набуття у 2015 році права власності на об?єкт нерухомості вона не здійснювала. Вказаний будинок перебуває в тому самому стані, що і на момент набуття нею права власності у 2015 році, а прибудова була здійснена згідно матеріалів технічної інвентаризації ще у 2006 році і її площа повністю увійшла в придбану нею на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. При цьому, зазначена прибудова була здійснена за згодою співвласників домоволодіння ОСОБА_3 , що повністю спростовує висновки суду про те, що вона здійснила добудову без згоди інших співвласників та у зв?язку із чим її частка залишилась незмінною. Вважає безпідставним посилання суду на договір про порядок володіння та користування майном від 19 листопада 2005 року, оскільки зазначений документ не стосується предмета спору. Вказаний договір був складений до набуття нею права власності на майно та стосується іншого об?єкту, оскільки за матеріалами технічної інвентаризації у 2006 році площа житлового будинку була суттєво збільшена і саме цю збільшену площу вона придбала у 2015 році. Звертає увагу на те, що домовленості між нею та ОСОБА_2 щодо вказаного нерухомого майна (житлового будинку та земельної ділянки) досягнуто не було.

Вважає, що акт від 27 липня 1973 року не стосується спірних правовідносин, адже визначених актом об?єктів станом на момент набуття нею права власності на нерухоме майно не існувало.

Також звертає увагу на те, що матеріали технічної інвентаризації містять згоду ОСОБА_3 , як співвласника домоволодіння на здійснення прибудови, яка була здійснена у 2006 році попереднім власником ОСОБА_7 . Крім того, на а.с.56 (т.І) міститься лист-заява від ОСОБА_2 в якій він просить провести перерозподіл ідеальних часток у домоволодінні, а отже посилання останнього на те, що довідка БТІ долучена нею до позову видана без його відома спростовується матеріалами справи.

Що стосується зустрічного позову, то вимоги за ним ОСОБА_2 не доведені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_8 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що частки ОСОБА_2 (151/200) та ОСОБА_9 (49/100) у праві власності на спірний будинок у зазначених долях переходили від власника до власника, що підтверджується матеріалами справи. Право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку. Оскільки частка ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на вказаний будинок не змінилась, то остання не має права на користування більшою частиною земельної ділянки, ніж 143кв.м, оскільки ця частка пропорційна її частині у праві спільної власності на будинок. Звертає увагу на те, що договір купівлі-продажу частки будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та ОСОБА_10 (з якою ОСОБА_1 в подальшому уклала договір купівлі-продажу 49/200 частки) від 15 грудня 2005 року укладений із урахуванням договору про порядок володіння та користування будинком від 19 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Отже, попередніми власниками 49/200 частин на спірний будинок вже було узгоджено порядок користування земельною ділянкою площею 143кв.м, яка є пропорційною до частки в праві спільної часткової власності, власником якої є ОСОБА_1 .

Такий же розподіл часток закріплений у рішенні Народного суду Московського району м. Харкова від 12 березня 1973 року, яке не оскаржувалось та набрало законної сили.

Додатком №2 до висновку експерта визначено саме той варіант розподілу земельної ділянки, який передбачений вказаним рішенням суду.

У державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня інформація стосовно наявності у власності ОСОБА_1 інших об?єктів, ніж 49/200 частини права власності на спірний житловий будинок.

Що стосується наданої ОСОБА_1 довідки БТІ, то він не робив замовлення на розрахунок ідеальних часток спірного житлового будинку із надвірними будівлями. Не зрозуміло на підставі чого виконавець цього листа робив висновки про розрахунок ідеальних часток.

Оскільки ОСОБА_1 порушені межі землекористування, тому наявні підстави для усунення йому перешкод.

ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_1 у спірному будинку складає 49/200, а не 83/100 частини. Оскільки частка ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на будинок не змінилась, тому остання не має права користуватися більшою частиною земельної ділянки. Здійснення ОСОБА_1 добудов (прибудов) без згоди інших співвласників не змінює розмір часток останніх у праві спільної часткової власності.

Задовольняючи частково зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що своїми діями відповідач за зустрічним позовом порушив вимоги земельного законодавства що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача ОСОБА_2 . Зокрема, огорожа №8 (паркан), що поділяє земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушує право користування земельною ділянкою ОСОБА_2 і це право підлягає захисту. Разом з тим, оскільки вимога зустрічного позову, сформульована як шляхом перенесення паркану за рахунок ОСОБА_1 без зазначення жодних координат для прив`язки до місцевості є неточною, що може призвести до неможливості виконання рішення суду в цій справі, суд дійшов висновку, що належним та достатнім способом захисту ОСОБА_2 є знесення цього паркану, що чинить йому перешкоди.

Проте, повністю погодитися із таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна від 05 липня 2019 року житловий будинок АДРЕСА_3 перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2 (розмір частки 151/200) та ОСОБА_1 (розмір частки 49/200) (т.І а.с.28).

Зазначена частка будинку (151/200) була набута ОСОБА_2 в порядку спадкування після своєї матері ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 26 листопада 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Орловською В.Г. за реєстровим №4060 (т.І, а.с.29).

ОСОБА_3 в свою чергу отримала вказану частку (151/200) будинку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 21 січня 1999 року державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, за реєстровим №7-172 (том 1, а.с.30).

Як вбачається із змісту свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 січня 1999 року ОСОБА_4 151/200 вказаного будинку належало на підставі рішення Народного суду Московського району м. Харкова від 06 вересня 1971 року, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1971 року №30628, та договору дарування, посвідченого в Третій Харківській державні нотаріальній конторі 11 травня 1972 року по реєстру 2-4848, зареєстрованого Харківським міським бюро технічної інвентаризації 19 травня 1972 року під №30628.

Зокрема, як вбачається із рішення Народного суду Московського району м. Харкова від 06 вересня 1971 року у справі 2-1325 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про визнання права власності на 42/200 частини домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання права власності на 223/400 частини домоволодіння було:

визнано за ОСОБА_11 право особистої власності на 49/200 частини, а за ОСОБА_4 на 105/200 частини домоволодіння (житлового будинку із надвірними будівлями), розташованого в АДРЕСА_1 ;

перерозподілено ідеальні долі інших домовласників, зокрема за ОСОБА_14 46/200 частин того ж домоволодіння (т.ІІ, а.с.52).

Рішення суду набрало законної сили.

Як вбачається із договору дарування від 11 травня 1972 року, посвідченого в Третій Харківській державні нотаріальній конторі за реєстровим №2-4848, ОСОБА_14 подарувала належні їй 23/100 (46/200) частини домоволодіння розташованого в АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 593кв.м, своєму синові ОСОБА_4 (т.ІІ, а.с.65-66).

Рішенням Народного суду Московського району м. Харкова від 12 березня 1973 року по справі 2-95 було проведено розподіл користування домоволодінням розташованим в АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_15 .

У користуванні ОСОБА_16 залишено приміщення 2-1 пл.7,10кв.м, 2-2 пл.13,5кв.м, 2-3 пл.12,9кв.м, сарай літ. «Б» і «Г», вбиральню літ. «В» та 440кв.м земельної ділянки.

У користуванні ОСОБА_11 залишено приміщення 1-1 пл.7,7кв.м, 1-1 пл.8,10кв.м, 1-3 пл.13,6кв.м та земельну ділянку площею 143кв.м. (т.І, а.с.82-83).

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до Акту від 27 липня 1973 року, судовим виконавцем Народного суду Московського району м. Харкова Доколіною Р. В. було виконано рішення Народного суду Московського району м. Харкова від 12 березня 1973 року та надано в користування ОСОБА_4 частину будинку з прибудовами та земельну ділянку розміром 440кв.м., а в користування ОСОБА_11 частину будинку з прибудовами та земельну ділянку розміром 143кв.м. (том 1, а.с. 32, 84, 134).

ОСОБА_1 набула у власність 49/200 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку, укладеного 17 липня 2015 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А., за реєстровим №2406.

Відповідно до п.3 цього договору за даними записаних вище правовстановлювальних документів (див. п.2 цього Договору), та технічного паспорту, виданого КП «ХМБТІ», відчужуваний житловий будинок має розмір житлової площі 56,5кв.м.

Житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами загальною площею 96,8кв.м розташований на земельній ділянці з надвірними будівлями при ньому: сарай літ Б, Д, вбиральня літ. В, У, огорожа №1-5 (т.І, а.с.6-7).

На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 грудня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 і ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим №1970, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 придбали в рівних частинах 49/200 частин житлового будинку, з відповідною частиною надвірних прибудов, №90, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.ІІ, а.с.202).

Згідно п.2 цього договору відчужувана частина житлового будинку з надвірними прибудовами належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 жовтня 2005 року Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №7-1110, зареєстрованого 21 жовтня 2005 року в електронному реєстрі прав власності.

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07 жовтня 2005 року державним нотаріусом Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим №7-1110 Логвінова Н.З. в порядку спадкування за законом отримала у спадок від ОСОБА_17 49/200 частин житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_1 (т.ІІ, а.с.185).

ОСОБА_17 набув у власність 49/200 частин спірного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 30 серпня 1975 року із ОСОБА_15 (т.ІІ, а.с.113-114).

Матеріали справи також свідчать, що 19 листопада 2005 року між попередніми співвласниками спірного домоволодіння було укладено договір про порядок володіння та користування майном, посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, за реєстровим №7-1384, згідно умов якого сторонами було встановлено наступний порядок користування спільним житловим будинком з надвірними побудовами, із розрахунку, що ОСОБА_3 належить 151/200 частини, а ОСОБА_5 належить 49/200 частини цього майна:

в користування ОСОБА_3 переходять: сіни літ. «а3» (приміщення №ІІ), кухня літ. «а» (приміщення №2-2), житлова кімната (приміщення №2-3) площею 13,5кв.м в будинку літ. «А-1», житлова прибудова літ. «А2-1» (приміщення №2-4) площею 12,9кв.м, крильце літ. «а2», сарай літ. «Д», сарай літ. «Б», огорожа №1, 3, та 1/3 частина огорожі №2, вбиральня літ. «В».;

у користування ОСОБА_5 переходять: сіни літ. «а1» (приміщення №1), кухня літ. «а4» (приміщення №1-2), житлова кімната (приміщення №1-3), площею 13,кв.м в будинку літ. «А-1», калітка №5; 2/3 частини огорожі №2, вбиральня літ. «У» (т.І, а.с.33).

Отже, з викладеного вбачається, що ОСОБА_1 є власницею 49/200, а ОСОБА_2 є власником 151/200 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 зазначає, що фактичне землекористування не відповідає тим часткам домоволодіння, що було нею придбано, тому просить встановити її фактичну частку 83/100 та порядок роздільного користування земельною ділянкою, відповідно до варіанту №2 висновку експерта в даній справі.

Як пояснила представник позивач ОСОБА_18 в суді апеляційної інстанції позовні вимоги її довірителя фактично спрямовані на визначення порядку користування земельною ділянкою між сторонами у даній справі відповідно до фактичного користування.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення її фактичної частки у нерухомому майні, а саме у житловому будинку АДРЕСА_1 в розмірі 83/100 частки домоволодіння.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12 ЦПК України).

Згідно ізст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 316 ЦК України, статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складаються із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 319, частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельної ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи частки у праві власності на будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_19 у зазначених долях (49/200 та 151/200) перейшли до них від попередніх власників.

Позивачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів того, що її частка у будинку за рахунок прибудови, яка не є самочинною, відповідає саме 83/100 частки домоволодіння.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок, що сталися у зв`язку з прибудовою, перебудовою або надбудовою, не тягнуть за собою змінустановленого порядку користування та розпоряджання земельною ділянкою, а якщо цей порядок не визначався, то при його визначенні суду слід виходити з розміру часток на будинок, які були у сторін при первісному виникненні права спільної часткової власності на будинок.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку роздільного користування земельною ділянкою, відповідно до варіанту №2 висновку експерта в даній справі.

Так, відмовляючи у визначенні порядку користування земельною ділянкою суд першої інстанції посилався на те, що такий порядок користування був визначений договором про порядок володіння та користування майном, укладений 19 листопада 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Федоненко Н.О., за реєстровим №7-1384.

Між тим, таких висновків суд дійшов при неповному з?ясуванні обставин справи.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини першої статті 364, частини першої статті 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам житловий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або житловий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

Аналіз змісту статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 319 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно, зокрема, до права користування земельною ділянкою.

Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

За змістом абзацу 3 пункту 21 та пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку.

У резолютивній частині рішення в такій справі суд залежно від її обставин повинен вказати розміри й межі тих ділянок, які має використовувати кожна зі сторін, і тих, які виділено для спільного користування, а також зазначити, як сторони мають проходити до будинку, будівель, споруд та на вулицю.

Таким чином, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Так, після укладення 19 листопада 2005 року договору про порядок володіння та користування майном змінились конструкції та розмір будівель, що розташовані на спірній земельній ділянці, які самочинними не обліковуються, питання про їх знесення відповідач не порушує.

З урахуванням наведеного, вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою між нею та ОСОБА_2 є обгрунтованими, при цьому враховуючи розмір часток у праві власності на будинок на час виникнення спільної часткової власності 49/200 та 151/200.

Як вбачається із висновку експертів №15958/34292 за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи від 21 грудня 2021 року площа, якою фактично користується кожен із співвласників земельної ділянки не відповідає правовстановлюючим документам, а саме: рішенню Народного суду Московського району від 12.03.1973, згідно з яким за ОСОБА_15 ( ОСОБА_1 ) визнано 143 кв.м. земельної ділянки (49/200 частки), за ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) - 440 кв.м. (151/200 частки).

З огляду на вищенаведене площа земельної ділянки, якою фактично користується кожен із співвласників не відповідає правовстановлюючим документам а саме: у ОСОБА_1 фактичне користування земельною ділянкою складає 297,16кв.м.; у ОСОБА_2 - 413,72 кв.м. (див. додаток 3) ОСОБА_1 порушені межі землекористування гр. ОСОБА_2 (відповідно до рішення Народного суду Московського району [2 а.с. 87-88] від 12.03.1973) орієнтовною площею 111,57 кв.м. (0,0112 га).Частина земельної ділянки, користувачем якої є гр. ОСОБА_2 (відповідно до рішення Народного суду Московського району [2 а.с. 87-88] від 12.03.1973) знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_1 орієнтовною площею 111,57 кв.м. (0,0112га).

Межі земельних ділянок визначаються на місцевості у відповідності із документацією із землеустрою і документами, що підтверджують права на земельну ділянку (державний акт, договір та інші). Межами земельної ділянки, як правило, виступають наземні тверді контури (паркани, стіни будівель тощо) або умовна лінія на поверхні, яка розділяє дві суміжні ділянки.

З огляду на вищенаведене, площа земельної ділянки, якою фактично користується кожен із співвласників не відповідає правовстановлюючим документам, а саме: у ОСОБА_1 фактичне користування земельною ділянкою складає 297,16кв.м, у гр. ОСОБА_2 413,72кв.м.

Експертами було встановлено, що станом на час розгляду справи змінено площу частин земельної ділянки співвласників, у зв`язку зі зміною межових знаків на земельній ділянці, а саме: у гр. ОСОБА_4 - зменшилась, у гр. ОСОБА_1 - збільшилась.

Фактичне розташування будівель та споруд не відповідає правовстановлюючим документам на земельну ділянку.

Існує порушення меж частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлення меж земельної ділянки на місцевості, проводиться суб`єктами господарювання, які отримали право на проведення землевпорядних робіт.

Надати варіант роздільного порядку користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до діючих будівельних норм неможливо, у зв`язку з тим, що між будівлями А3-1 та А2-1 необхідно передбачити ділянку для спільного користування. Із даним варіантом сторони не погоджувалися.

На запитання сторін експертами надано наступні відповіді:

-Збільшення одним із співвласників своєї частки в спільній власності на будинок шляхом прибудови, перебудови, надбудови, в результаті чого збільшилась корисна площа житлового будинку, не є підставою для збільшення земельної ділянки, що знаходиться в його користуванні, оскільки таке збільшення може значно змінити інтереси інших співвласників, тобто частки співвласників 17/100 та 83/100 не є підставою для змінення порядку користування земельною ділянкою. Враховуючи вище вказане, запропоновано варіант роздільного користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням фактичного розташування житлового будинку.

-Земельна ділянка, що знаходиться у фактичному користуванні (згідно з топографо-геодезичною зйомкою виконаною гр. ОСОБА_2 , має неправильну форму багатокутника та площу 413,72 кв.м. (0,0413 га)

-гр. ОСОБА_1 , має неправильну форму багатокутника та площу 297,16 кв.м. (0,0297 га) .

-Площа, якою фактично користується кожен із співвласників земельної ділянки не відповідає правовстановлюючим документам, а саме: рішенню Народного суду Московського району від 12.03.1973, згідне визнати 143 кв.м. земельної ділянки (49/200 440 кв.м. (151/200 частки)

-Площа частин земельної ділянки кожного зі співвласників була змінена, враховуючи сучасне розташування парканів (межових знаків). Водночас, на дослідження не наданий Акту прийомки-передачі (або встановлення) межових знаків на зберігання.

-Фактичне розташування житлового будинку, споруд гр. ОСОБА_1 відносно межі земельної ділянки не відповідає рішенню Народного суду Московського району від 12.03.1973, а саме: частина житлового будинку гр. ОСОБА_1 розташована на території земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні гр. ОСОБА_2 (орієнтовною площею 1,3 кв.м.).

- ОСОБА_1 порушені межі землекористування гр. ОСОБА_2 (відповідно до рішення Народного суду Московського району від 12.03.1973) орієнтовною площею 111,57 кв.м. (0,0112 га).

-Частина земельної ділянки, користувачем якої є гр. ОСОБА_2 (відповідно до рішення Народного суду Московського району від 12.03.1973) знаходиться у користуванні ОСОБА_1 орієнтовною площею 111,57 кв.м. (0,0112 га).

Отже, підстав для визначення порядку користування за фактичним користуванням земельною ділянкою співвласниками не встановлено.

Як вбачається із зазначеної експертизи, жоден із запропонованих варіантів не відповідає часткам у праві власності сторін, включає самозахоплені території.

Колегією суддів було роз?яснено учасникам справа їх право заявити клопотання про призначення у справі відповідної експертизи з метою визначення порядку користуванням спірною земельною ділянкою з урахуванням часток сторін праві власності.

Проте, такого клопотання сторонами заявлено не було.

Позивач ОСОБА_1 просить визначити порядок користування земельною ділянкою за варіантом ІІ, а відповідач ОСОБА_2 за варіантом І, вказаної експертизи.

Колегія суддів вважає доцільним обрати варіант ІІ експертизи, оскільки розбіжності у площі користування земельною ділянкою між І та ІІ варіантами є незначними, але ІІ варіант передбачає можливість обслуговування ОСОБА_1 свого домоволодіння, на відміну від варіанту І, який у подальшому може призвести до спорів щодо можливості ОСОБА_1 обслуговувати її будинок.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у визначені порядку користування земельною ділянкою.

Що стосується зустрічного позов, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи, а саме висновком експертів №15958/34292 підтверджується, що з боку ОСОБА_1 порушені межі землекористування ОСОБА_2 орієнтовною площею 111,57кв.м., і ця частина земельної ділянки, право на користування якою належить ОСОБА_2 , знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 (том 3, а.с. 44).

Відповідно до висновків експерта за існуючих фактичних меж земельної ділянки, порушується право землекористування ОСОБА_2 , розмір земельної ділянки, що належить останньому відповідно до право встановлювальних документах є значно більшим, ніж та частка, якою він користується.

Вказаним висновком також підтверджено, що ОСОБА_1 захопила частину земельної ділянки ОСОБА_2 шляхом встановлення металевого паркану, що підтверджується Додатком 3 до висновку експертів (том 3, а.с. 48) та фото 2, 4, 7 фототаблиці (том 3, а.с.49, 50).

Враховуючи, що своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги земельного законодавства що, в свою чергу, потягло порушення законних прав позивача ОСОБА_2 , права останнього підлягають захисту у визначений судом спосіб, який ОСОБА_2 не оскаржується.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмовити в задоволенні позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою, а в іншій частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року в частині відмови в задоволенні позову про встановлення порядку користування земельною ділянкою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Встановити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до варіанту №2 (додаток 1-1) висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № 15958/34292 від 21 грудня 2021 року:

виділити у користування ОСОБА_1 земельну ділянку, яка позначена на схемі варіанту №2 (додаток 1-1) висновку експертів №15958/34232 від 21 грудня 2021 року зеленим кольором;

виділити у користування ОСОБА_2 земельну ділянку, яка позначена на схемі варіанту №2 (додаток 1-1) висновку експертів №15958/34232 від 21 грудня 2021 року червоним кольором.

В іншій рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова