Справа № 341/497/17
Провадження № 22-ц/4808/794/25
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на ухвалу Галицького районного суду від 07 квітня 2025 року, постановлену в складі судді Гаполяка Т.В. у м. Галичі, у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Надвірнянський відділ державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржник ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, заінтересована особа: Надвірнянський відділ державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржник ОСОБА_2 , на бездіяльність державного виконавця.

В обґрунтування скарги зазначив, що рішенням Галицького районного суду від 06 червня 2017 року у справі №341/497/17 задоволено його позов до підприємця ОСОБА_2 , ТОВ «ОСОБА_2.» про стягнення боргу в солідарному порядку.

На виконання зазначеного рішення 22 серпня 2017 року видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 04 жовтня 2012 року в розмірі 2597538,14 грн. та судових витрат.

Виконавчі листи було направлено до Яремчанського відділу державної виконавчої служби, а згодом, у зв`язку з припиненням останнього, - до Надвірнянського відділу державної виконавчої служби.

Не отримуючи інформації про хід виконавчого провадження, стягувач звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Галицького районного суду від 24 липня 2024 року визнано незаконною бездіяльність державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби щодо нерозгляду заяв ОСОБА_1 від 31 травня та 31 жовтня 2023 року, а також щодо ненадання довідки про суми, стягнуті за виконавчими документами (окремо за основним боргом і судовими витратами), та інформації про вжиті заходи для повного виконання судового рішення в межах виконавчого провадження.

Цією ухвалою було встановлено, що 12 грудня 2019 року виконавчий лист повернуто на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

31 серпня 2024 року стягувач звернувся до Надвірнянського відділу державної виконавчої служби із заявою з проханням надіслати копію постанови про повернення вказаного виконавчого документа. Однак станом на 20 вересня 2024 року таку постанову йому не надіслано.

Посилаючись на вказані обставини та норми законодавства, просив суд визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби щодо ненадіслання йому постанови про повернення виконавчого листа Галицького районного суду від 22 серпня 2017 року у справі №341/497/17 про стягнення з підприємця ОСОБА_2 на його користь заборгованості за договором позики від 04 жовтня 2012 року в розмірі 2597538,14 грн.

Ухвалою Галицького районного суду від 07 квітня 2025 року скаргу задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо ненадсилання стягувачу ОСОБА_1 постанови про повернення виконавчого документа від 12 грудня 2019 року - виконавчого листа Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2017 року у цивільній справі про стягнення солідарно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 04 жовтня 2012 року у розмірі 2597538 грн. Зобов`язано державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скерувати ОСОБА_1 постанову про повернення виконавчого документа від 12 грудня 2019 року - виконавчого листа Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2017 року у цивільній справі про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 04 жовтня 2012 року у розмірі 2597538 грн.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Надвірнянський відділ державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу. Вважає таку ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що твердження скаржника щодо зберігання постанови про повернення виконавчого документа в електронному архіві протягом десяти років є надуманим та не відповідає дійсності, оскільки відповідно до розділу ІХ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження до архіву передаються усі матеріали завершених, повернутих без прийняття до виконання виконавчих проваджень, які внесені до бази даних Системи. Така передача здійснюється один раз на півроку, про що формується здавальний опис у Системі.

Квитанція про надсилання стягувачу постанови про повернення виконавчого документа знаходилась у матеріалах виконавчого провадження, яке було знищено після закінчення трирічного строку зберігання відповідно до пункту 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Крім того, скаржником не обґрунтовано жодним належним і допустимим доказом поважність причин пропуску строку для звернення до суду, на що суд першої інстанції не звернув уваги. Стягувачу було відомо про перебування виконавчого листа на виконанні ще з 2017 року, а про його повернення - з 2019 року. На думку апелянта, особа, яка брала участь у тривалому судовому процесі, не могла не цікавитися виконанням рішення протягом восьми років. Доказів хвороби, перебування за кордоном або звернення до адвоката скаржником надано не було.

Враховуючи наведене, просить оскаржувану ухвалу Галицького районного суду від 07 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони у справі в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів ухвалила розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Галицького районного суду від 06 червня 2017 року у справі №341/497/17 задоволено позов ОСОБА_1 до підприємця ОСОБА_2 , ТОВ «ОСОБА_2.» про стягнення заборгованості за договором позики від 04 жовтня 2012 року в розмірі 2597538,14 грн. та судових витрат.

На виконання зазначеного рішення видано виконавчі листи, які було направлено до Яремчанського відділу державної виконавчої служби на виконання.

23 липня 2023 року діяльність Яремчанського відділу державної виконавчої служби було припинено, внаслідок чого вказані виконавчі листи були передані до Надвірнянського відділу державної виконавчої служби як правонаступнику.

31 травня 2023 року та 31 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Яремчанського та Надвірнянського відділів державної виконавчої служби з проханням надати довідку про суми, стягнуті за виконавчими провадженнями (окремо за сумою основного боргу та судовими витратами), а також повідомити про заходи, вжиті виконавцем для повного виконання рішення суду. Проте, відповіді на зазначені заяви скаржник не отримав, у зв`язку з чим 20 листопада 2023 року звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Галицького районного суду від 24 липня 2024 року визнано незаконною бездіяльність державного виконавця Надвірнянського відділу державної виконавчої служби щодо нерозгляду заяв ОСОБА_1 від 31 травня та 31 жовтня 2023 року, а також щодо ненадання довідки про суми, стягнуті за виконавчими документами (окремо за основним боргом і судовими витратами), та інформації про вжиті заходи для повного виконання судового рішення в межах виконавчого провадження (а.с. 4-7).

Зокрема, цією ухвалою встановлено, що 12 грудня 2019 року державним виконавцем на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відтак, 31 серпня 2024 року стягувач звернувся до Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про надіслання на його електронну адресу копії постанови про повернення виконавчого документа від 12 грудня 2019 року (а.с. 8).

Відповіді на вказану заяву ОСОБА_1 не надано.

Доказів надсилання копії постанови про повернення виконавчого документа від 12 грудня 2019 року матеріали справи також не містять.

У письмових поясненнях заступника начальника Надвірнянського відділу державної виконавчої служби від 1 квітня 2025 року №19054 зазначено, що постановою від 12 грудня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу, стягнуто 1006297,58 грн., залишок - 1591240,56 грн. Вказано, що надати копію постанови про повернення виконавчого документа та інші матеріали виконавчого провадження неможливо, оскільки провадження знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання (а.с. 49).

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що доказів направлення стягувачу копії постанови про повернення виконавчого документа від 12 грудня 2019 року судом не здобуто, електронна копія постанови збережена у Системі виконавчого провадження, а тому можливе виготовлення її копії та надсилання стягувачу.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

У статті 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першої статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - за її межами.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень Тобто, з метою забезпечення реального виконання судового рішення та ефективного захисту порушених прав ЦПК України передбачає спеціальні форми реагування, зокрема розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України визначено порядок судового контролю за виконанням судових рішень в цивільних справах. (див. постанови Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №207/3019/17 (провадження №61-4142св24), від 10 грудня 2024 року в справі №755/7196/22 (провадження №61-12242св23)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження №61-10355св19) зазначено, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з статтею 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. У випадку, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що 12 грудня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Відомості про винесення цієї постанови ОСОБА_1 отримав із ухвали Галицького районного суду від 24 липня 2024 року, після чого 31 серпня 2024 року звернувся до Надвірнянського відділу державної виконавчої служби із заявою про надіслання її копії електронною поштою.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що на вказане звернення стягувачу було надіслано копію відповідної постанови.

Як убачається зі скарги, станом на 20 вересня 2024 року зазначений документ скаржник не отримав.

Державним виконавцем також не надано суду підтверджень направлення цієї постанови ОСОБА_1.

В апеляційній скарзі Надвірнянський відділ державної виконавчої служби не заперечував ненадіслання скаржнику вищевказаної постанови. Обґрунтовуючи неможливість надіслання копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, а також інших копій матеріалів виконавчого провадження, вказує, що відповідне провадження давно знищене у зв`язку із закінченням строку його зберігання. На підтвердження своєї позиції посилається на пункт 2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, відповідно до якого строк зберігання виконавчих проваджень. переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.

Колегія суддів не може погодитися з таким твердженням, з огляду на наступне.

Відповідно до розділу IV Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 05 серпня 2016 року №2432/5 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), державний або приватний виконавець (далі - виконавець) після отримання виконавчого документа у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», приймає рішення про відкриття виконавчого провадження чи про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень.

До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит державного виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії.

Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії.

У разі здійснення виконавчої дії за межами органу державної виконавчої служби (офіса приватного виконавця) відомості про таку дію вносяться до Системи не пізніше наступного робочого дня після її проведення.

Постанови виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою Системи. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в Системі забороняється.

За частиною другою розділу І вказаного Положення автоматизована система виконавчого провадження (далі - Система) - комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу.

Частиною 8 розділу Х Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року №1829/5 (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) встановлено, що інформація про передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця матеріали виконавчих проваджень міститься в електронному архіві Системи.

Згідно з частиною другою розділу І Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження електронний архів - частина Системи, що містить інформацію про завершені виконавчі провадження, паперові справи яких передані до архіву.

Відповідно до абзацу 2 частини другої розділу VIIІ вказаного Положення строк зберігання в електронному архіві завершених, повернутих без прийняття до виконання відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить десять років.

З наведеного вбачається, що нормативне регулювання розмежовує поняття «архіву» органу державної виконавчої служби, в якому зберігаються матеріали виконавчого провадження в паперовому вигляді, та «електронного архіву» Системи, який містить інформацію про відповідні виконавчі провадження і забезпечує їх збереження протягом встановленого строку.

Відтак, суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позиція апелянта щодо неможливості надіслання копії постанови у зв`язку із знищенням виконавчого провадження не може бути прийнятна, оскільки державний виконавець не позбавлений можливості виготовити копію постанови про повернення виконавчого документа за допомогою Системи та надіслати її стягувачу.

Щодо доводу апелянта про пропущення ОСОБА_1 строку для звернення до суду зі скаргою, колегія суддів зазначає наступне.

Вирішуючи питання про дотримання скаржником процесуального строку на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, необхідно виходити з фактичних обставин справи, поведінки заявника та особливостей правозастосовчої практики з питань розгляду такої категорій справ. При цьому суд також має враховувати практику Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду цивільної справи.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №439/1493/15-ц (провадження №61-7804св19) зроблено висновок, що при вирішенні питання про те, які підстави можна вважати поважними для поновлення строку звернення до суду з відповідною скаргою, суд має керуватися тим, що вичерпного переліку таких підстав процесуальний закон не містить, вони у кожному конкретному випадку залежать від певних ситуацій.

Тлумачення змісту частини п`ятої ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про обмеження строком оскарження лише рішень та дій виконавця, посадових осіб органів ДВС.

У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №127/2-2177/2005 (провадження №61-38328св18) зазначено, що бездіяльність, на відміну від дії, не має моменту вчинення. Бездіяльність має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого вчинення особою протиправних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу тривання відповідного правопорушення.

Встановлення строків звернення до суду та залишення скарги без розгляду на підставі їх пропуску не може слугувати меті легалізації триваючого правопорушення та, відповідно, здійснення незаконної бездіяльності.

У постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №175/3995/17-ц (провадження №61-36762св18) вказано, що триваюче правопорушення розуміється як проступок, пов`язаний з тривалим та безперервним невиконанням суб`єктом обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка допустила бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження бездіяльності та, відповідно, порушення закону. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку: усунення стану, за якого об`єктивно існує певний обов`язок у суб`єкта, що вчиняє правопорушення; виконанням обов`язку відповідним суб`єктом.

Отже, бездіяльність державного виконавця у цій справі є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим перебіг строку на її оскарження автоматично відкладається.

Таким чином, дводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Надвірнянського відділу державної виконавчої служби Надвірнянського району Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 11 червня 2025 року.