Справа № 459/2267/24 Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н. Я.
Провадження № 22-ц/811/3804/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: представника апелянта Паски А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ДП «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 04.10.2024 та заяви про уточнення позовних вимог від 28.10.2024, просив стягнути з відповідача 100869,48 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 35000грн моральної шкоди.

В обґрунтування позову послався на те, що наказом по Відокремленому підрозділу «Шахта «Межирічанська» ДП «Львіввугілля» від 08.04.2024 за № 78-к його звільнено з роботи з 06.04.2024 на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Однак в день звільнення з ним не було проведено повного розрахунку. Від нього приховують розмір сум, що підлягає йому виплаті при звільненні з роботи, лише усно повідомили, що йому нараховано до виплати при звільненні 129000грн. На усне звернення щодо надання довідки про нараховані та не виплачені суми, відповідно до ст. 49 КЗпП України, йому відмовили у видачі такої довідки та повідомили, що зможуть надати на запит адвоката. Однак і на запит адвоката від 31.07.2024 надіслали повідомлення про продовження терміну щодо надання інформації на строк до 20 днів. На дату звернення з позовом до суду, йому не виплачено суми при звільненні з роботи. Окрім цього, зазначає, що у зв`язку із протиправними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 35000грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 28314 (двадцять вісім тисяч триста чотирнадцять) грн 24 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. моральної шкоди.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_1 173 грн 08 коп. судового збору.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь держави 1211грн 20коп. судового збору.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило ДП «Львіввугілля», подавши апеляційну скаргу.

З даним рішенням суду не погоджується, вважає його таким, що винесене з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права.

Згідно довідки №172 від 21.10.2024року станом на 12.09.2024року заборгованість по заробітній платі звільненому підземному МГВМ 6- го розряду ОСОБА_1 виплачена в повному обсязі. ДП Львіввугілля вчинило дії, спряповані на виконання об`язку, передбаченого ст 116 КЗпП України, виплативши усі належні позивачу від підприємства виплати самостійно.

Вказує, що позивач в останній робочий день 06.04.2024р. не працював та з вимогою про виплату сум, належних йому від підприємства при звільненні до відповідача не звертався, а тому відсутня правова підстава застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Звертає увагу суду на ту обставину, що заборгованість по заробітній платі утворилась не з вини ДП Львіввугілля а в наслідок форс-мажорних обставин. Підтвердженням форс мажорних обставин є засвідчення торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року.

Також вважає, що оскільки жодного доказу на підтвердження завдання моральної шкоди позивачем не надано, а тому підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства Львіввугілля про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи та моральної шкоди відмовити повністю.

20 лютого 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу.

26 травня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Бордюка М.Й. надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта Паски А.Б. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що станом на день звернення позивача до суду з даним позовом відповідач порушив вимоги трудового законодавства, якими захищено права позивача, тобто не дотримався приписів передбачених ст. 116 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено, що відповідно до наказу по ВП шахта «Межирічанська» ДП «Львіввугілля» від 08.04.2024 №78-к ОСОБА_1 звільнено з роботи з 06.04.2024 по п.2 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі по стану здоров`я з виплатою вихідної допомоги згідно ст.44 КЗпП України.

Підставою для звільнення з роботи ОСОБА_1 слугувала довідка КП «ЦМЛ ЧМР» від 28.07.2022.

Згідно довідки №172 від 21.10.2024 станом на 12.09.2024 заборгованість по заробітній платі звільненому підземному МГВМ 6-го розряду ОСОБА_1 виплачена в повному обсязі.

Заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати становила 129349,80 грн., що підтверджується довідкою відповідача №172 від 21.10.2024.

Згідно з зазначеною довідкою середньоденна заробітна плата позивача становила 884,82грн.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Позивач був звільнений 06.04.2024. Розрахунок по заробітній платі з ним був проведений повністю лише 12.09.2024.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача в розмірі 28314,24грн.

Апелянт також не погоджується з стягненням моральної шкоди, оскільки вважає, що жодного доказу на підтвердження завдання моральної шкоди позивачем не надано.

Позивач зазначав, що невиплата йому при розрахунку належних сум, призвела до моральних страждань, через грубе порушення його законних конституційних прав на оплату своєї праці та його матеріальне забезпечення і його сім`ї, яка для нього була основним джерелом існування. Після звільнення з шахти по стану здоров`я, більше ніде не працює, а тому це змушує його до прикладення додаткових зусиль для організації свого життя.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В частині 2 ст.23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В силу ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Постанова ВП ВС від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14- 714цс19)

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Тобто, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Верховний Суд України в постанові від 13.02.2023 у справі 295/2725/21 (пр. №61-8879св22), зробив правовий висновок про те, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Враховуючи, що судом встановлено юридично значимі обставини, а саме протиправність дій та бездіяльності відповідача після звільнення позивача щодо невиплати йому належних сум при звільненні, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів прийшла до висновку що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля» залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 15 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.