Справа № 128/3655/21
Провадження № 22-ц/801/1012/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 рокуСправа № 128/3655/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,

з участю секретарів судового засідання Кобенди Ю. О., Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області,

відповідачі Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Аліанд СВ»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тиховського Миколи Олеговича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Бондаренко О. І. в залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У грудні 2021 року керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області звернувся в суд із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Аліанд СВ», про визнання незаконним наказу та витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9173/15-19-сг від 07 червня 2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам та надано із земель державної власності у власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

На підставі вказаного наказу цього ж дня державний реєстратор Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області Мельник І. А. зареєстрував право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 .

01 серпня 2019 року ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_2 , уклавши договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Марунько О. Г., про що внесено відомості про вчинений правочин в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно та зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

03 червня 2020 року ОСОБА_2 на підставі договору б/н передав спірну земельну ділянку у оренду ТОВ «Аліанд СВ», строком до 03 червня 2050 року.

Водночас, прокуратурою встановлено, згідно із інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 18153-СГ від 03 жовтня 2017 року, безоплатно вже отримував у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0477, площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піско-Радьдківської сільської ради Борівського району Харківської області.

Зазначене підтверджує, що ОСОБА_1 на час отримання у власність спірної земельної ділянки на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9173/15-19-сг від 07 червня 2019 року уже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Таким чином, всупереч вимогам ст .ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, ОСОБА_1 при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням протягом 2019 року та зазначаючи при цьому, що не скористався правом безоплатної приватизації земельної ділянки по даному виду використання, надав недостовірну інформацію.

При цьому Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області, приймаючи оспорюваний наказ, не перевірило факт реалізації ОСОБА_1 права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, чим порушило вимоги земельного законодавства, що призвело до безпідставного вибуття землі із державної власності.

Отже, наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9173/15-19-сг від 07 червня 2019 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення площею 2,00 га з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, для ведення особистого селянського господарства, суперечить актам цивільного законодавства і порушує інтереси держави, а тому є незаконним.

Водночас вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 придбав дану земельну ділянку у особи, яка не мала права її отримувати та відчужувати.

З огляду на те, що земельна ділянка вибула із державної власності поза волею власника Українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_2 на підставі положень статті 388 ЦК України.

Покликаючись на викладене, керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області у заявленому позові просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9173/15-19-СГ від 07 червня 2019 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території с. Степанівка Вороновицької об?єднаної територіальної громади Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області земельну ділянку земельну ділянку площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території с. Степанівка Вороновицької об?єднаної територіальної громади Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 04 березня 2025 року позов було задоволено та вирішено:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9173/15-19-СГ від 07 червня 2019 року, яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території с. Степанівка Вороновицької об`єднаної територіальної громади Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства;

- витребувати у ОСОБА_2 на користь держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області земельну ділянку, площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території с. Степанівка Вороновицької об`єднаної територіальної громади Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що ОСОБА_1 на час отримання у власність спірної земельної ділянки на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №2-9173/15-19-сг від 07 червня 2019 року, вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 18153-СГ від 03 жовтня 2017 року.

З урахуванням вказаної обставини, місцевий суд вважав наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9173/15-19-сг від 07 червня 2019 року таким, що суперечить актам цивільного законодавства і порушує інтереси держави, а тому є незаконним.

При цьому, ОСОБА_2 придбав вказану земельну ділянку у особи, яка, з огляду на зазначені обставини, не мала права її отримувати та відчужувати, а тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у нього на користь держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Рибчинський В. П.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року справу призначено до розгляду на 15 травня 2025 року о 10 год 20 хв.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 травня 2025 року строк розгляду апеляційної скарги продовжено на п`ятнадцять днів, в судовому засіданні оголошено перерву до 05.06.2025 року о 10 год. 00 хв.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

У апеляційній скарзі адвокат Тиховський М. О. зазначає, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а отже, втручання держави у його право власності є невиправданим та непрпорційним.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.

Позивач в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Аліанд СВ», в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та додатково пояснив, що оскаржуваним судовим рішенням безпосередньо порушено права та інтереси товариства, в користуванні якого перебуває земельна ділянка, і відповідно позивачем невірно визначено суб`єктний склад учасників справи.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області № 18153-сг від 03 жовтня 2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам та надано із земель державної власності у власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення, з кадастровим номером 1083000:04:001:0477, площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піско-Радьдківської сільської ради Борівського району Харківської області (а. с. 34-35, том 1).

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 (а. с. 36-37, том 1).

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-9173/15-19-сг від 07 червня 2019 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам та надано із земель державної власності у власність ОСОБА_1 земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,00 га, з кадастровим номером :01:003:0220, що розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства (а. с. 42, том 1).

01 серпня 2019 року ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Марунько О.Г. посвідчено договір купівлі-продажу (а. с. 46-47, том 1).

03 червня 2020 року ОСОБА_2 передав вказану земельну ділянку в оренду ТОВ «Аліанд СВ», строком до 03 червня 2050 року, на підставі договору оренди, що підтверджується відомостями із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а. с. 43-45, том 1).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Частиною 3 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Положеннями ч. 3, 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення в суд, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, на яку посилається позивач у своїй апеляційній скарзі, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як видно із матеріалів справи, Немирівською окружною прокуратурою було надіслано запити до Вороновицької об`єднаної територіальної громади, в яких повідомлено про виявлення факту порушення інтересів територіальної громади, водночас на час звернення прокурора до суду органом місцевого самоврядування позов до суду з аналогічних підстав не подано.

Вороновицька селищна рада повідомила, що позову з аналогічних підстав не подано та орган місцевого самоврядування не заперечує щодо звернення з вказаним позовом прокурором.

Враховуючи бездіяльність Вороновицької селищної ради Немирівська окружна прокуратура Вінницької області уповноважена вжити заходи представницького характеру відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання додержання законності передачі земельних ділянок (в даному випадку земельної ділянки з кадастровим номером :01:003:0220), що розташована на території с. Степанівка Вінницького району Вінницької області) сільськогосподарського призначення державної форми власності, яке проведене з грубим порушенням вимог чинного законодавства.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями118,186-1 ЗК України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. За приписами статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, у всіх інших випадках інтереси добросовісного набувача захищаються, тобто, власник не вправі вимагати повернення свого майна.

Вирішуючи питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного і недобросовісного набувача, слід враховувати положення ст. 330 ЦК України, відповідно до якої на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, набуває право власності добросовісний набувач, якщо, відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано у нього. Зокрема, набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не має права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння.

За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в т. ч. про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для витребування у нього майна. Наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість його витребування у добросовісного набувача.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, є втручання держави в право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX від 12 березня 2025 року було, зокрема, доповнено ст. 390 ЦК України частиною п`ятою такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади».

Втім відповідно до п. 2 Перехідних положень вказаного закону його положення мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

Оскільки Закон № 4292-IX від 12 березня 2025 року набув чинності 09 квітня 2025 року, а рішення судом першої інстанції було ухвалене у цій справі 04 березня 2025 року він не може бути застосований до правовідносин, що виникли між сторонами.

Водночас колегія суддів звертає увагу на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України, ч. 1 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі в справі позивачем.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).

Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).

Як встановлено із матеріалів справи та не заперечується сторонами, земельна ділянка :01:003:0220, що розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства, після придбання її ОСОБА_2 була передана в оренду ТОВ «Аліанд СВ» строком до 03 червня 2050 року.

Отже, витребування земельної ділянки у її власника безпосередньо впливає і на права та обов`язки орендатора спірної земельної ділянки ТОВ «Аліанд СВ», яке має бути за таких обставин іншим відповідачем (співвідповідачем) за цим позовом, а не третьою особою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що позов не було пред`явлено до іншого належного відповідача (співвідповідача), ТОВ «Аліанд СВ», орендатора спірної земельної ділянки, чиє право оренди захищається на рівні права власності, є похідним від права власності на спірну земельну ділянку орендодавця ОСОБА_2 та має юридичне значення для оцінки пропорційності втручання держави у право захищене ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, незалежно від того, чи розглядається це як позбавлення права користування майном, чи як контроль над ним, застосовні у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципи законності, відповідності легітимній меті та пропорційності залишаються незмінними (див. справи Ьnsped Paket Servisi SaN. Ve TiC. A.Є., №3503/08, п.п. 39-40, 13 жовтня 2015 року та, наприклад, Кривенький (Kryvenkyy) проти України, №43768/07, п.п. 41-42 та п.45, 16 лютого 2017 року).

Враховуючи, що позов про витребування спірної земельної ділянки не був заявлений до належного відповідача - орендаря ТОВ «Аліанд СВ», який є третьою особою, а право оренди є похідним від права власності відповідача ОСОБА_2 , що у даному випадку відповідно до визначених у ст. 367 ЦПК України меж апеляційного провадження не надає можливості залучити ТОВ «Аліанд СВ» як другого відповідача (співвідподповідача) та дослідити питання пропорційності втручання у захищене міжнародним договором право на мирне володіння майном відповідачами у контексті обставин цієї справи, суд апеляційної інстанції виснує, що надання оцінки доводам сторін, з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності, має вирішуватися у справі з належним колом осіб, а тому висновки суду першої інстанції про доведеність позовних вимог прокурора є передчасними.

Зважаючи на викладене та установивши, що у цій справі як відповідача не залучено ТОВ «Аліанд СВ», яке на праві оренди безпосередньо користується земельною ділянкою, тому на переконання колегії суддів, у задоволенні позову слід відмовити через неналежний склад відповідачів.

Водночас апеляційний суд звертає увагу, що відмова у задоволенні позовних вимог не перешкоджає повторному зверненню позивачем до суду із позовом до належного кола відповідачів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з позивача на його користь слід стягнути 6 810 грн (2 270 грн х 2 х 150%) понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за її подання.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тиховського Миколи Олеговича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 04 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Аліанд СВ», про визнання незаконним наказу та витребування земельної ділянки, відмовити.

Стягнути з Немирівської окружної прокуратури на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 6 810 (шість тисяч вісімсот десять грн).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський