справа № 492/280/20
Провадження № 4с/492/3/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Череватої В.І.,

при секретарі судового засідання Деде К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Арцизі скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової Вероніки Леонідівни, -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2025 року скаржник ОСОБА_1 через свого представника адвоката Бардука М.В. звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати протиправною відмову начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Райнової В.Л. від 02 червня 2025 року № 21.6-23/8526 у закритті виконавчого провадження АСВП № 63746146 та зобов`язати начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Райнову В.Л. закрити виконавче провадження АСВП № 63746146.

Скаргу обґрунтував тим, що в провадженні начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. перебуває виконавче провадження АСВП № 63746146 з примусового виконання виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час її навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 02 березня 2020 року до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більш чим до досягнення ОСОБА_3 23- х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за умови продовження нею навчання. Зазначене виконавче провадження АСВП № 63746146 було відкрите на підставі виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області у зв`язку з ухваленням заочного рішення від 06.07.2020 року у справі № 492/280/20. Дане судове рішення було ухвалене з урахуванням обставин, встановлених на момент подання позовної заяви, а саме того факту, що донька ОСОБА_1 , ОСОБА_3 перебувала у статусі студентки першого курсу денної форми навчання Міжнародного гуманітарного університету, здобуваючи вищу освіту за контрактною формою. 06 травня 2025 року, в результаті розгляду адвокатського запиту від 05 травня 2025 року, поданого адвокатом Бардуком М.В., як представником ОСОБА_1 до Міжнародного гуманітарного університету, було отримано відповідь, у якій підтверджується, що ОСОБА_3 була відрахована з числа здобувачів освіти у грудні 2020 року. Заочним рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 06.07.2020 року у справі № 492/280/20 було визначено, що ОСОБА_1 повинен сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки у зв`язку з її навчанням - у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 березня 2020 року, до моменту закінчення навчання. В березні та квітні 2020 року платежі не здійснювалися, однак у травні 2020 року ОСОБА_1 почав сплачувати суми, що перевищували встановлений судом розмір: замість визначених 1051,00 грн., він сплачував 1500,00 грн., надалі він продовжував здійснювати збільшені платежі по 1500 грн., а після грудня 2020 року - по 2000 грн. щомісячно. 07 грудня 2020 року доньку скаржника відраховано з університету, однак ОСОБА_1 дізнався про це у лютому 2022 року. Незважаючи на це, до цього часу він продовжував здійснювати щомісячні платежі. Загалом у цьому виконавчому провадженні він сплатив суму, що перевищує встановлений судом розмір аліментів, на 29 168,50 грн. Відповідно до постанови начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. № 63746146 про результати перевірки законності виконавчого провадження, підставою для продовження стягнення аліментів був вступ ОСОБА_3 до Вищої професійної школи рекламної та художньої творчості «Міхаель» у місті Прага. Однак, після відрахування ОСОБА_3 з Міжнародного гуманітарного університету 07.12.2020 року, на думку скаржника, підстава для сплати аліментів, визначена судовим рішенням, припинилася. ОСОБА_2 , ні донька - ОСОБА_3 не зверталися до суду з новим позовом про стягнення аліментів після її вступу до Вищої професійної школи «Міхаель» у місті Прага. 28 травня 2025 року адвокат Бардук М.В. звернувся до начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. із заявою про закриття виконавчого провадження АСВП № 63746146, однак, постановою начальника Арцизького ВДВС Райнової В.Л. відмовлено скаржнику в закритті виконавчого провадження. Відмова обґрунтована тим, що згідно виконавчого документа, який перебуває на виконанні Арцизького ДВС не вбачається стягнення аліментів лише на період навчання у Міжнародному гуманітарному університеті, тобто прив`язка саме до цього навчального закладу відсутня і це не стосується саме цього навчального закладу. Разом з тим, на думку скаржника, вступ доньки до іншого навчального закладу через 10 місяців після відрахування, є новими обставинами, які не досліджувалися судом у рішенні. Відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України, зміна обставин, що впливають на аліментні зобов`язання, на думку скаржника, потребує нового судового розгляду, що зумовило звернення до суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.

Ухвалою судді Арцизького районного суду Одеської області Череватої В.І. від 04.06.2025 року, прийнято скаргу ОСОБА_1 на дії та бездіяльність начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової Вероніки Леонідівни, до розгляду та призначено скаргу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання представник скаржника адвокат Бардук М.В. та скаржник ОСОБА_1 не з`явились, звернулись до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутності, згідно якої скаргу підтримали та просили суд скаргу задовольнити у повному обсязі.

В судове засідання начальник Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнова В.Л. не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності.

В судове засідання представник заінтересованої особи ОСОБА_2 адвокат Хараїм О.В. не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої просила суд у задоволенні скарги відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши скаргу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, дослідивши та оцінивши надані учасниками справи письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступного висновку.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування на всій території України у випадках, установлених міжнародними договорами, згода та обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (зі змінами, внесеними згідно із Законами України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Враховуючи зміст наведених норм, суд зазначає, що розглядаючи скаргу на діяльність державного виконавця щодо його правомірності/неправомірності, суд має надати оцінку законності дій останнього, тобто встановити, чи було ним дотримано приписи законодавства, які регламентують його діяльність у спірних правовідносинах, та саме в залежності від вказаних обставин, дійти висновку про задоволення або відмову у задоволенні скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та виконавчого провадження, відкрито виконавче провадження АСВП № 63746146.

В провадженні начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. перебуває виконавче провадження АСВП № 63746146 з примусового виконання виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час її навчання у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 02 березня 2020 року до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більш чим до досягнення ОСОБА_3 23- х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за умови продовження нею навчання. Зазначене виконавче провадження АСВП № 63746146 було відкрите на підставі виконавчого листа № 492/280/20, виданого 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області у зв`язку з ухваленням заочного рішення від 06.07.2020 року у справі № 492/280/20.

28.05.2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Бардук М.В. звернувся до начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. із заявою про закриття виконавчого провадження АСВП № 63746146, оскільки підставою для стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 стало її навчання в Міжнародному гуманітарному університеті за контрактною формою, однак, після її відрахування з цього навчального закладу та її вступу до іншого навчального закладу, припиняє право на утримання, оскільки ОСОБА_2 не зверталась до суду з новим позовом про стягнення аліментів після вступу ОСОБА_3 до іншого навчального закладу.

Як вбачається з копії відповіді, виконавче провадження АСВП № 63746146 відкрито на підставі Виконавчого листа 492/280/20, виданого 02.11.2020 року Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час її навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 02 березня 2020 року до закінчення навчання ОСОБА_3 , але не більш чим до досягнення ОСОБА_3 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за умови продовження нею навчання. Відповідно до статті 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у зв`язку із цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно виконавчого документа, який перебуває на виконанні у відділі, не вбачається стягнення аліментів лише на період навчання у Міжнародному гуманітарному університеті, тобто прив`язка саме до навчального закладу відсутня і це не стосується саме цього начального закладу.

У заяві скаржник посилається на Постанову Верховного суду від 10 квітня 2023 року у справі № 752/20152/16-ц, якою начебто роз`яснено, що державний виконавець має з`ясовувати наявність обставин, з якими суд пов`язував припинення нарахування аліментів, і в разі їх настання припинити виконавче провадження. Враховуючи дану Постанову, скаржник зазначаєте, що у даній справі відрахування доньки з навчального закладу є такою обставиною, оскільки рішення суду пов`язувало обов`язок сплати аліментів саме з навчанням у конкретному закладі - Міжнародному гуманітарному університеті. Продовження стягнення аліментів після відрахування суперечить резолютивній частині рішення суду та нормам частини другої статті 199 СК України.

Проте, Постановою № 752/20152/16-ц встановлено, що канікулярний період включається до періоду навчання, а час переходу на навчання або вступу до магістратури - ні, тому у цей період аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, нарахуванню не підлягають. Саме таким чином, держаним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості та виключено період переходу на навчання з одного навчального закладу до іншого.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти: або безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того відбувається це в тому самому чи різних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі, не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).

При цьому як вступ (перехід) на наступний освітній рівень, так і вступ (перехід) до іншого навчального закладу після завершення навчання та здобуття певного рівня освіти, пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває освітня діяльність, зокрема вступна кампанія (подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).

Також у даній Постанові № 752/20152/16-ц зазначено, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погоджується з доводами колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, що завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та:

1)безпосередній після нього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти: або

2)безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю,

незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою дія припинення права на утримання (аліменти).

Аналіз положень частини другої статті 199 СК України свідчить, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.

Також потрібно враховувати, що стаття 199 СК України не враховує зміни в системі освіти в Україні, які відбулися після прийняття цього Кодексу. Станом на момент виникнення спірних правовідносин в Україні діє новий Закон України «Про вищу освіту», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2014 року за № 1556-УІІ у редакції Закону України від 17 червня 2020 року № 720-ІХ, таким чином державним виконавцем відмовлено у закритті виконавчого провадження АСВП № 63746146.

Таким чином, скаржник невірно трактує Постанову Верховного суду від 10 квітня 2023 року у справі № 752/20152/16-ц, оскільки умовами для стягнення аліментів на утримання повнолітніх дітей є: якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років.

Стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 756/9882/19).

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд чітко зазначив, що у разі продовження повнолітньою дитиною навчання, обов`язок платника зі сплати аліментів продовжується до досягнення ОСОБА_3 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд у рішенні не зробив застереження, що такий період закінчується у разі відрахування дитини з одного навчального закладу і зарахування до іншого навчального закладу.

Потрібно враховувати, що період, протягом якого суд вирішив визначити обов`язок щодо сплати боржником аліментних платежів, визначений не конкретними календарними датами, а певними подіями, від настання яких і залежить обрахунок і тривалість цього періоду. Адже у разі, якщо б повнолітня дитина не продовжила б навчання в іншому навчальному закладі, тоді за змістом виконуваного рішення суду настали б обставини, з якими суд пов`язував припинення обов`язків з нарахування та сплати боржником аліментних платежів - закінчення дитиною навчання. Водночас, продовження навчання дитиною свідчить, що такий період не закінчився, а тому у боржника продовжив існувати обов`язок зі сплати аліментних платежів до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річного віку. При цьому прив`язка до конкретного навчального закладу законодавством не передбачено, адже за встановлених фактичних обставин справи ОСОБА_3 продовжила навчання, а отже, має право на утримання батьком до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23-річного віку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За правилами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Продовжуючи нарахування та стягнення аліментів із боржника на користь повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення нею 23 років, державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, врахувавши зміст виконуваного ним судового рішення та визначений судом період стягнення аліментних платежів.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, скаржник не довів, що державний виконавець неправильно обрахував період нарахування та сплати боржником аліментних платежів на користь стягувача, доводи скарги зводяться до помилкового тлумачення правил частини другої статті 199 СК України, яке не відповідає суті та змісту цього правила. Боржник не довів, що настали обставини, з якими суд пов`язував припинення стягнення з боржника на користь стягувача аліментних платежів, зокрема припинення (завершення) навчання повнолітньою дочкою, що свідчило б про втрату права дочки на утримання батьком та відповідало б змісту частини другої статті 199 СК України. Доводи скарги зводяться до помилкового визначення й обрахування заявником періоду, протягом якого він має сплачувати аліментні платежі на користь повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, що визначений у рішенні суду.

Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення скарги, оскільки дії начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової В.Л. щодо прийнятого рішення, є такими, що відповідають вимогам законодавства та вчинені у відповідності до визначених положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, у зв`язку з чим у задоволенні скарги ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 260-261, 353, 447-450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність начальника Арцизького відділу державної виконавчої служби у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Райнової Вероніки Леонідівни відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому наявної ухвали суду.

Суддя В.І. Черевата