09.06.2025 Справа № 756/2880/18
Унікальний номер 756/2880/18
Провадження номер 2/756/12/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Філь О.Г.,

за участю: представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Юр-Капінос Андрій Євгенович, Головне управління юстиції у м. Києві в особі Першої київської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 28 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є. (зареєстровано в реєстрі за №4183).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_6 . За заявою позивача 26 липня 2017 року Першою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 838/2017 щодо майна померлого. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 26 липня 2017 року, наданої Першою київською державною нотаріальною конторою, позивачу стало відомо, що 28 вересня 2006 року померлим складено заповіт, який засвідчено приватним нотаріусом КМНО Юр-Капіносом А.Є. (зареєстровано в реєстрі за № 4183). Зі змісту заповіту ОСОБА_6 заповів належний йому на праві приватної власності гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Полярний» в місті Києві, та належні йому на праві приватної власності прості іменні акції АТЗТ «УкрНДІРА» - ОСОБА_7 , а у разі її смерті - ОСОБА_3 . ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до відкриття спадщини.

ОСОБА_3 26 вересня 2017 року подав заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 . Позивач вважає, що даний заповіт ОСОБА_6 від 28 вересня 2006 року, не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому має бути визнаний недійсним на підставі того, що ОСОБА_6 заповіт не підписував, що не виражає його волю.

Рух справи

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 5 березня 2018 року справу передано головуючому судді Яценко Н.О.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 2 квітня 2018 року відкрито загальне позовне провадження. Призначено до підготовчого розгляду на 17 травня 2018 року.

Від представника третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_8 - адвоката Гудзери Т.С. надійшли письмові пояснення та копії з реєстру вчинення нотаріальних дій, копія заповіту та копії документів на підставі яких посвідчений заповіт.

Від відповідача ОСОБА_3 07 червня 2018 року надійшов відзив на позовну заяву. Вважає висновок спеціаліста від 03 лютого 2018 року неналежним доказом. Просить відмовити в задоволенні позову. Долучив до відзиву копії трудової книжки ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Від позивача ОСОБА_5 17 липня 2018 року надійшла відповідь на відзив та заперечення на пояснення третьої особи, в якій зауважує, що майно, охоплене заповітом на час його складання не належало заповідачу. Зокрема, право власності на гараж зареєстровано у 2008 році. Окрім того, зауважує, що гараж є спільним майном подружжя, будувався за спільні кошти. Долучила свідоцтво про право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований по АДРЕСА_1 , видане Головним управлінням житлового забезпечення 20 листопада 2008 року, інформаційну довідку Київске БТІ від 17 серпня 2017року. .

23 липня 2018 року від відповідача надійшли заперечення у відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 23 липня 2018 року витребувано у Першої київської державної нотаріальної контори копію матеріалів спадкової справи №838/2017 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

На виконання вимог ухвали, завідувач Першої київської державної нотаріальної контори 27 вересня 2018 року надіслав суду матеріали спадкової справи №838/2017 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року клопотання ОСОБА_5 про призначення по справі почеркознавчої та технічної експертиз задоволено.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19 липня 2019 року задоволено клопотання ОСОБА_5 про призначення по справі технічної експертизи та клопотання ОСОБА_3 про призначення по справі почеркознавчої експертизи. Скасовано ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 грудня 2018 року. Призначено по справі комплексну технічну та почеркознавчу експертизи.

07 серпня 2020 року до суду надійшло клопотання судових експертів Куріпко К.П., Потійчука С.П. про надання додаткових матеріалів для проведення судової почеркознавчої та судової технічної експертизи документів, призначеної у цивільній справі №756/2880/18.

Ухвалою суду від 22 червня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувані докази.

Ухвалою суду від 14 липня 2021 року задоволено клопотання судових експертів про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та клопотання представника позивача про уточнення питань судової почеркознавчої та судової технічної експертиз, справу повернуто для подальшого проведення експертиз Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

Вдруге, 26 серпня 2021 року надійшло клопотання судових експертів.

Ухвалою суду від 14 грудня 2021 року справу повернуто в частині проведення судової почеркознавчої експертизи Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, відповідно до поставлених питань ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 19 липня 2019 року та ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 14 липня 2021 року.

28 липня 2022 року справа повернута з експертної установи з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи.

Представник третьої особи 18 жовтня 2022 року заявив клопотання про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи. Долучив рецензію на висновок судових експертів від 22 липня 2022 року та висновок експерта від 04 жовтня 2022 року.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року постановлено повернути справу до експертної установи в частині проведення судової технічної експертизи, відповідно до поставлених питань ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року та ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року. Вилучено оригінали документів, які містяться в матеріалах цивільної справи №756/2880/18 та перераховані в ухвалі суду від 14 липня 2021 року для подальшого проведення судової технічної експертизи. Надано дозвіл на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваних та порівняльних) документах, які перераховані в ухвалі суду від 14 липня 2021 року. У задоволенні клопотання представника приватного нотаріуса Юр-Капіноса А.Є. про проведення повторної судової почеркознавчої експертизи - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 червня 2023 року ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 лютого 2023 року в частині надання дозволу на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих (досліджуваних та порівняльних) документах, які перераховані в ухвалі від 14 липня 2021 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 27 вересня 2023 року справу направлено до експертної установи для проведення судової технічної експертизи.

02 листопада 2023 року надійшло клопотання експертів.

Ухвалою суду від 17 листопада 2023 року уточнено питання технічної експертизи, направлено до експертної установи для її проведення.

19 вересня 2024 року з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта за результатами проведеної судової технічної експертизи документів №2075/24-33 від 09 вересня 2024 року.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_3 та призначено у справі повторну судову почеркознавчу експертизу.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року скасовано ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2024 року про призначення повторної почеркознавчої експертизи, справу повернуто для продовження розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 грудня 2024 року справу передано для розгляду судді Шролик І.С.

Справа повернута зі суду апеляційної інстанції 04 березня 2025 року.

Ухвалою суду 07 березня 2025 року справу прийнято до провадження суддею Шролик І.С. Справу призначено до підготовчого засідання на 03 квітня 2025 року.

Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року відмовлено представнику третьої особи в призначенні повторної почеркознавчої експертизи. Закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду на 22 травня 2025 року.

В судовому засіданні 22 травня 2025 року позивач та її представники підтримали позовні вимоги з підстав та мотивів зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи - ОСОБА_15 заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів наведених у письмових поясненнях.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 надала пояснення, що є сусідкою родини ОСОБА_10 багато років. За життя знала спадкодавця, як гарну людину та сім`янина.

В судовому засіданні 22 травня 2025 року оголошено перерву в досліджені письмових доказів та для підготовки до дебатів до 05 червня 2025 року.

В судовому засіданні 05 червня 2025 року відповідач ОСОБА_3 просив відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання 05 червня 2025 року приватний нотаріус та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщались належним чином. Клопотання третьої особи від 05 червня 2025року про відкладення розгляд справи через неможливість прибуття у зв`язку з прийом громадян, суд визнав не поважною причиною, будь-які докази поважності неявки суду не надано, тому відмовив в його задоволенні.

Представник Центрального міжрегіонального управління юстиції в особі Першої київської державної нотаріальної контори до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, в поданій заяві просив справу розглядати без участі представника.

Суд вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 , виходячи з наступного.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 , 1934 року народження, що встановлено зі свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті ГТУЮ в місті Києві від 04 квітня 2017 року (а.с.33 том1).

Зі свідоцтва про одруження, виданого 15 березня 1960 року, вбачається що ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_11 , яка змінила прізвище на ОСОБА_10 (а.с.29 том 1).

За заявою ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 від 26 липня 2017 року Першою київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 838/2017 щодо майна померлого.

Згідно заповіту від 28 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Юр-Капіносом А.Є. та зареєстрованого в реєстрі за № 4183, ОСОБА_6 заповів належний йому на праві приватної власності гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в ГБК «Полярний» в місті Києві, та належні йому на праві приватної власності прості іменні акції АТЗТ «УкрНДІРА» - ОСОБА_7 , 1958 року народження, а у випадку неприйняття спадщини ОСОБА_7 або у випадку її смерті все зазначене майно заповідав - ОСОБА_3 (а.с.42 том1).

ОСОБА_3 26 вересня 2017 року звернувся до нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини (а.с.52 том1).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що доводиться свідоцтвом про смерть, виданим 19 грудня 2008 року Відділом реєстрації смерті м.Києва (а.с.58 том1).

Як встановлено з матеріалів спадкової справи (а.с.62-172 том 2) згідно Інформаційної довідки КП КМР «Київське міське БТІ» від 17 серпня 2017 року, за даними реєстрових книг Бюро, гаражний бокс № НОМЕР_1 , ділянка НОМЕР_2 в ГБК «Полярний» по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності виданого 28 листопада 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення (а.с.80 том2 ).

На запит нотаріальної контори, начальник відділу депозитарної діяльності ТОВ «Енергетична реєстраційна компанія» 02 листопада 2017 року надав виписку про стан рахунку в цінних паперах, згідно з якою, станом на 02 листопада 2017 року за ОСОБА_6 зареєстровано 42916 шт бездокументарних акцій ПАТ «УкрНДІРА» загальним номіналом 42916,00 грн, що становить 12,7936% статутного капіталу (а.с.99-103 том2).

Як встановлено з матеріалів спадкової справи позивачу ОСОБА_5 , як спадкоємцю ОСОБА_6 , видано свідоцтва про право на спадщину за законом, окрім майна, визначеного заповітом.

Висновком спеціаліста ОСОБА_12 №6 від 03 лютого 20118 року, проведеного на підставі заяви ОСОБА_5 , встановлено, що підпис від імені ОСОБА_6 та рукописний запис « ОСОБА_6 », зображення яких наявні на фотокопії заповіту ОСОБА_6 , від 28 вересня 2006, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом A.C., зареєстрований у реєстрі за №4183, у графі підпис та які було використано в якості зразка при копіюванні - виконані не ОСОБА_6 , а іншою особою. Виконані із наслідуванням підпису та почерку ОСОБА_6 (а.с.11-19 том1).

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертизвід 22 липня 2022 року №25923/25924/21-32: «1. Рукописний запис: ОСОБА_6 » у графі «ПІДПИС» /справа від підпису/ в заповіті від 28.09.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є., зареєстрований у реєстрі за №4183, міститься в матеріалах цивільної справи в томі 3 а.с. 120 виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою.

Підпис у графі «ПІДПИС» /зліва від рукописного запису « ОСОБА_6 » / в заповіті від 28.09.2016, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом A.C., зареєстрований у реєстрі за №4183, міститься в матеріалах цивільної справи в томі 3 а.с. 120 виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою.

2. Рукописний запис: ОСОБА_6 » у графі «ПІДПИС» /справа від підпису/ в другому примірнику заповіті від 28.09.2016 (примірнику нотаріуса), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом A.C., зареєстрований у реєстрі за №4183, міститься в матеріалах цивільної справи в томі 3 а.с. 120 виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою.

Підпис у графі «ПІДПИС» /зліва від рукописного запису « ОСОБА_6 » / у другому примірнику заповіті від 28.09.2016 (примірнику нотаріуса), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом A.C., зареєстрований у реєстрі за №4183, міститься в матеріалах цивільної справи в томі 3 а.с. 120 виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою (а.с. 25-44 том 4).

Згідно з висновком експерта Коструба А.М. №48 від 04 жовтня 2022 року на підстави заяви ОСОБА_13 , представника приватного нотаріуса Юр-Капінова А.Є. по фотокопії заповіту складеного 28 вересня 2006 року та по фотокопії Реєстру нотаріальних дій : «1. Підпис від імені ОСОБА_6 , що послужив оригіналом для копіювання у копії Заповіту, складеного 28 вересня 2006 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С, зареєстрованого в реєстрі за №4183 - виконаний ймовірно, ОСОБА_6 » (а.с.91-99 том 4).

Висновком експерта за результатами проведеної судової технічної експертизи документів №2075/24-33 від 09 вересня 2024 року, встановлено, що при виготовленні примірника заповіту від 28 вересня 2006 року, складеного від імені ОСОБА_6 , що виконаний на бланку ВЕС №241642, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С., зареєстрованого в реєстрі за №4183 та примірника заповіту від 28 вересня 2006 року, складеного від імені ОСОБА_6 виконаному на білому аркуші паперу, монтаж шляхом сканування фрагментів інших документів, з подальшою обробкою отриманих зображень та монтажу їх частин за допомогою графічних редакторів комп`ютерних програм, не застосовувався. Бланк ВЕС №241642, на якому виготовлений примірник заповіту від 28 вересня 2006 року, складеного від імені ОСОБА_6 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С., зареєстрованого в реєстрі за №4183- є відповідним безсумнівним бланком аналогічного зразка, які виготовлялися на Державному поліграфічному підприємстві «ПК «Зоря», що здійснює їх офіційний випуск (а.с.72-85 том 5).

Між сторонами, як спадкоємцями, виник спір з приводу наявності правових підстав для визнання заповіту недійсним.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Необхідно враховувати, що як заінтересовані особи, повноважні пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України, можуть розглядатися виключно особи, суб`єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів), порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, відповідно статті 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено статтею 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Суд, не може погодитися із твердженням сторони позивача про наявність підстав для визнання заповіту недійсним, з наступних підстав.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від ЗО січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У даній справі, ОСОБА_5 звернулась до суду із вимогою про визнання недійсним заповіту, посилаючись, зокрема на те, що спадкодавець ОСОБА_6 не підписував оспорюваний заповіт, а тому, його волевиявлення не було вільним.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23), від 12 лютого 2025 року по справі 369/1797/19 .

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту.

Наявність у матеріалах справи висновку судово-почеркознавчої експертизи Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 22 липня 2022 року № 25923/25924/21-32, згідно з яким підпис та рукописний запис « ОСОБА_6 » в заповіті від 28 вересня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С, зареєстрований в реєстрі за №4183 виконаний не ОСОБА_6 , а іншою особою із застосуванням технічного прийому, шляхом перерисовки на просвіт з використанням «моделі» якогось справжнього рукописного запису від імені ОСОБА_6 .

Оскільки у частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми, є нікчемним, тому суд приходить до висновку , що оспорюваний заповіт від 28 вересня 2006 року є нікчемним в силу вимог закону.

З урахуванням наведеного, непідписання заповіту заповідачем ОСОБА_6 , свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність.

Тому, суд приходить до переконання, що відсутні правові підстави для визнання заповіту від 28 вересня 2006року недійсним, оскільки нікчемний правочин не може бути визнаний недійсним.

Суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача та третьої особи - приватного нотаріуса Юр-Капіноса А.Є. стосовно неприйнятності, як доказу висновку судової почеркознавчої експертизи від 22 липня 202 року, який суперечить рецензії, складеної рецензентом ОСОБА_14 та висновку від 04 жовтня 2022 року ним же складеному, з мотивів наведених у Постанові Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року.

Висновок експерта Коструба А.М. від 04 жовтня 2022 року №48 не може вважатися експертним висновком у такій криміналістичній експертизі, як судова почеркознавча експертиза, тому будь-яке порівняння з Висновком почеркознавчої експертизи від 22 липня 2022 року №25923/25924/21-32 є некоректним та недопустимим.

Державними спеціалізованими установами є: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу»).

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №910/702/17 зазначено, що відповідно до процесуального законодавства та положень Закону України «Про судову експертизу» висновок може бути наданий державною спеціалізовано установою, судовим експертом, який не є працівником такої установи та іншим фахівцем (експертом) з відповідної галузі знань у порядку та на мовах, визначених Законом України «Про судову експертизу».

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі №910/701/17.

При цьому, ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» в імперативному порядку встановлено, що криміналістичну, судово-медичну та судово-психіатричну експертизи може проводити виключно державна спеціалізована установа.

Згідно п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від08.10.1998, почеркознавча та технічна експертиза документів належать саме до криміналістичної експертизи.

Таким чином, висновки у криміналістичній, судово-медичній та судово-психіатричній експертизі можуть складати виключно експерти державної спеціалізованої експертної установи, якими є судові експерти Тарасюк Ірина та Красюк Ігор, які склали та підписали висновок від 22 липня 2022 року.

А спеціаліст ОСОБА_14 не включений до Реєстру атестованих судових експертів, не є судовим експертом у розумінні ст.9 ЗУ «Про судову експертизу» і не уповноважений проводити судову криміналістичну експертизу та складати такі документи як висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи.

Також, висновки ОСОБА_14 , здійснені на підставі копій документів, що категорично заборонено Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року №53/5, викладені спеціалістом, який не є співробітником державної спеціалізованої експертної установи, не можуть вважатися експертним висновком.

Інші доводи сторони позивача, щодо оформлення матеріалів нотаріальної справи, відсутність правоустановчих документів на час складання заповіту, відсутність копії паспорта заповідача, не мають правового значення для розгляду справи та не спростовують висновки суду.

Суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідженими судом й наявними в матеріалах справи доказами доводиться факт не підписання спадкодавцем (заповідувачем) ОСОБА_6 заповіту від 28 вересня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С, зареєстрований в реєстрі за №4183, тому заповіт є нікчемний в силу вимог закону, не може бути визнаний недійсним.

На підставі викладеного, суд відмовляє ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним заповіту від 28 вересня 2006 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору, витрати на проведення судової експертизи відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2-5, 12, 13, 76-81, 83, 89, 90, 133, 141, 258, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Юр-Капінос Андрій Євгенович, Головне управління юстиції у м. Києві в особі Першої київської державної нотаріальної контори, про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 09 червня 2025 року.

Суддя І.С. Шролик