Номер провадження 2/754/250/25
Справа №754/6219/24
РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2025 року Деснянський районний суд міста Києва

у складі головуючої судді Гринчак О.І.,

за участю секретаря судових засідань Головач О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , через представника - адвоката Степаненко Галину Олександрівну, звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просить суд:

- визнати недійсним договір дарування, укладений 03.10.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Естеліною Анатоліївною за реєстровим № 4778;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 18.01.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною за реєстровим номером 9;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, колір: сірий, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ;

- виділити в порядку поділу майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 137 150 гривень компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, колір: сірий, д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузову: НОМЕР_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 17562,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 з 17.05.2003 по 29.10.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було набуте таке спільне майно:

- квартира АДРЕСА_1 набута за програмою фінансування будівництва в АТХК «Київміськбуд», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 22.06.2004, виданим на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14.06.2004 № 1076-С/КІ та зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 . Київським міським бюро технічної інвентаризації 23.06.2004 за реєстровим № 401-269;

- автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, колір: СІРИЙ, д.н.з НОМЕР_3 , номер кузову: НОМЕР_2 , рік постановки на облік: 2007, свідоцтво НОМЕР_4 від 22.05.2007.

Після розірвання шлюбу сторони добровільно домовились, що все вищевказане майно буде залишено їх спільній дочці ОСОБА_8 , у зв`язку з чим ОСОБА_1 не зверталась до суду про поділ спільного майна подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, про що позивачка та її дочка ОСОБА_8 дізнались у грудні 2022 року від його дружини ОСОБА_2 , яка приїхала до дочки за місцем проживання і пропонувала гроші, нібито залишеними батьком дочці на навчання.

Після смерті ОСОБА_4 на підставі заяви ОСОБА_2 було відкрито спадщину і приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В. 19.09.2022 було заведено спадкову справу № 69699696.

27.12.2022 дочка позивачки - відповідачка ОСОБА_8 також подала заяву про прийняття спадщини.

Позивачка вказує, що заповітів, складених ОСОБА_4 виявилось два, з різницею у 20 днів, один з них датований 20.10.2020, а другий вже 11.11.2020, і в першому заповіті квартира АДРЕСА_1 не згадувалась.

02.03.2023 представником позивача було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_4 не на підставі вищевказаного свідоцтва про право власності від 22.06.2004, а на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 18.01.2017 приватним нотаріусом КМНО Довбах Н.П.

Позивачка стверджує, що не розуміла яким чином, квартира вибула зі складу спільного сумісного майна подружжя, оскільки будь-яких заяв і згод на відчуження ОСОБА_4 спільної квартири вона не надавала. Згодом представником позивачки було отримано розширений витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно квартири АДРЕСА_1 , з якого стало відомо, що 03.10.2014 приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. за реєстровим № 4778 було посвідчено договір дарування вказаної квартири, укладений між ОСОБА_4 та його матір`ю ОСОБА_5 . Після цього, ОСОБА_4 знову отримав спірну квартиру, але вже у особисту власність за заповітом після смерті своєї матері на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.01.2017, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Довбах Н.П. Таким чином, без згоди позивачки ОСОБА_4 вивів квартиру із спільної сумісної власності подружжя, чим порушив її права на спільне майно.

Позивачка вказує, що квартира була подарована ОСОБА_4 своїй матері при наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна арешту на все нерухоме майно ОСОБА_4 , накладеного 10.12.2004 реєстратором Одинадцятої київської державної нотаріальної контори на підставі постанови № 926/11 від 28.09.2001, виданої районним відділом ДВС Мінського районного управління юстиції.

Про вказану обставину позивачці стало відомо тільки після відкриття у 2022 році спадщини після смерті ОСОБА_4 , оскільки спірна квартира була придбана ними за спільні кошти для своєї сім`ї з дочкою, ремонт також робився спільними зусиллями і за спільні кошти подружжя, знаходиться поруч з будинком позивачки, і там з моменту їх розлучення ніхто не проживав. ОСОБА_4 переїхав проживати до подарованої йому батьками квартири АДРЕСА_2 , а спірну квартиру навіть ніколи не здавав, що підтверджується квитанціями по сплаті ЖКГ із зазначенням незмінних показників квартирних лічильників за період з вересня 2019 року по вересень 2022 року.

Позивачка стверджує, що ОСОБА_4 неодноразово казав і позивачці, і дочці, що його шлюб з ОСОБА_9 фіктивний і він його зареєстрував через образу на позивачку, яка з ним розлучилась, вони навіть не проживали разом. ОСОБА_4 проживав у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_2 один, тобто, навіть після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 він не підтримував шлюбних відносин з останньою. Більше того, на відсутність шлюбних відносин між померлим і відповідачкою вказує і та обставина, що після реєстрації шлюбу 14.03.2017, відповідачка до 2020 року не змінювала прізвище, не міняла паспорт та інші особисті документи і залишалась під попереднім прізвищем ОСОБА_10 .

На адвокатський запит представника позивача з Головного сервісного центру МВС було отримано інформацію стосовно вказаного автомобіля, з якої стало відомо, що 26.09.2014 ОСОБА_4 була здійснена перереєстрація транспортного засобу за довідкою-рахунком на ОСОБА_11 (з якою в подальшому, 14.03.2017 він зареєстрував шлюб); 07.10.2020 ОСОБА_11 провела перереєстрацію транспортного засобу у зв`язку зі зміною своїх анкетних даних на ОСОБА_2 ; 20.12.2022 (після смерті ОСОБА_4 ) ОСОБА_2 на підставі договору відчужила транспортний засіб ОСОБА_12 .

Позивачка зазначає, що ОСОБА_9 навіть не має посвідчення водія, що підтверджує той факт, що до самої смерті ОСОБА_4 користувався спірним автомобілем і позивачка не знала, що він здійснив його відчуження на користь третьої особи.

ОСОБА_4 без згоди позивачки здійснив відчуження майна, яке було набуто ними під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю, що змушує останню звернутися до суду про визнання недійсними договору дарування, свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину спільного майна подружжя, а також стягнення частини коштів за відчужений відповідачкою ОСОБА_2 автомобіль.

У відповіді на відзив на позовну заяву відповідача-1 представниця позивачки вказує, що чинне цивільно-процесуальне законодавство не вимагає отримання дозволу на використання доказів, отриманих стороною під час розгляду іншої справи, якщо вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, посилання відповідачки ОСОБА_2 на недопустимість доказів, наданих позивачем, є безпідставними.

Позивачка познайомилась з ОСОБА_4 у липні 2000 року, з лютого 2002 року вони почали проживати разом в орендованій квартирі АДРЕСА_3 . Влітку 2002 року ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_1 одружитися, а оскільки, за його словами, квартира його батьків АДРЕСА_2 була абсолютно непридатна для життя молодої сім`ї, вони вирішили придбати саме нову квартиру в новому будинку, яку облаштувати для себе. У листопаді 2002 року ОСОБА_1 довідалася, що поруч з будинком, де вони проживали, розпочалось будівництво двох нових будинків і відкрилась програма інвестування, тому позивачка разом з ОСОБА_4 вирішили за спільні кошти придбати квартиру.

13.11.2002 ОСОБА_4 на своє ім`я було укладено договір про участь у Фонді інвестування квартири, оскільки програма не передбачала укладення договору двома особами на один об`єкт інвестування. Вартість квартири оплачувалась ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спільно, оскільки позивачка вже на той час працювала у Торгово-промисловій палаті України і мала стабільний дохід.

ОСОБА_2 не надала доказів того, що кошти сплачувались ОСОБА_4 за договором інвестування особисто і були його особистими заощадженнями.

У січні 2003 року, до реєстрації шлюбу, позивачка завагітніла, що свідчить про наявність подружніх відносин між нею та ОСОБА_4 17.05.2003 було зареєстровано шлюб. 22.07.2003 ОСОБА_4 подав до ХК «Київміськбуд» заяву, в якій відмовився від оздоблення квартири забудовником, оскільки подружжя хотіло зробити ремонт і облаштувати квартиру на свій розсуд.

Позиція сторони відповідачки-1 - ОСОБА_2

Відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачка вказує, що частина доказів, наданих позивачкою, отримана з матеріалів справи №755/3280/23 за позовом за ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Моісеєва Г.В. про визнання недійсними заповітів та шлюб, яка перебуває на розгляді в Дніпровському районному суді м. Києва, дозвіл на розголошення матеріалів справи не надавався представнику позивача, а тому вважає їх недопустимими.

Відповідачка зазначає, що їй відомо, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 17.05.2003 до жовтня 2013 року. Як вказано в заочному рішенні суду від 18.10.2013, ОСОБА_13 зазначила, що з ОСОБА_4 однією сім`єю не проживають з грудня 2009 року, в них постійно виникають сварки, непорозуміння, шлюб існує формально.

Відповідачка стверджує, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 перестав спілкуватись з колишньою дружиною, повідомивши останній, що за вказаних обставин вона не може претендувати на будь-яке майно, що було придбано ним до шлюбу та в шлюбі та за особисті кошти, які не були спільними. При цьому, жодних обіцянок про залишення будь-якого майна їх спільній дочці ОСОБА_4 не надавалось. Позивачці ОСОБА_1 було відомо, що ОСОБА_4 до укладання шлюбу з нею в 2002 році було проінвестовано будівництво квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса на розі АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , житловий будинок АДРЕСА_5 ), останнім 13.11.2002 укладений договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 36069 та 06.12.2002, через ПАТ АКБ «Аркада» стовідсотково проінвестована (сплачена) повна вартість вказаної квартири.

На виконання умов договору про участь у Фонді фінансування будівництва №36069 від 13.11.2002, в 2004 році на підставі наказу №1076-С/КІ від 14 травня 2004 року Виконавчого органу Київської міської ради оформлено та видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_5 . Отримання свідоцтва про право власності на квартиру є похідним після договору про участь у Фонді фінансування будівництва і його отримання стало можливим лише після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, тобто фактично майже через 2 роки після укладення вищевказаного договору.

Відповідачка вважає, що з врахуванням факту відсутності доказів внесення позивачем грошових коштів на придбання майна, квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана/проінвестована ОСОБА_4 була його особистою приватною власністю, враховуючи, що час повної оплати за договором є 2002 рік, за неї сплачені кошти, які належали виключно ОСОБА_4 до укладання шлюбу з ОСОБА_1 , а також мети придбання отримання у особисту приватну власність, та є особистою приватною власністю. Визначальним при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування є не дата реєстрації права власності на новостворене майно, а період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування.

14.03.2017 за взаємною згодою сторін, з дотриманням вимог про добровільність шлюбу, одношлюбність, відсутності родинних стосунків, Дніпровським районним в м. Києві відділом реєстрації актів цивільного стану проведена державна реєстрація шлюбу між ОСОБА_4 та відповідачкою, яка після державної реєстрації шлюбу залишила прізвище « ОСОБА_10 » з міркувань необхідності зміни документів у випадку такої зміни.

Відповідачка зазначає, що обтяження (арешт майна) мають статус архівних, пов`язаних з іншою особою з такими ж анкетними даними « ОСОБА_4 », та не містять інформації про РНОКПП. При цьому, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження майна надана з параметрами запиту «за частковим співпадінням» та стосується майна, яке не належало ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідачці відомо, що після смерті матері ОСОБА_5 в 2016 році ОСОБА_4 успадкував квартиру АДРЕСА_1 , згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.01.2017, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П., спадкова справа №29/2016, зареєстровано в реєстрі за № 9. Про вказаний факт було відомо ОСОБА_1 від її подруги та куми ОСОБА_15 , яка є приватним нотаріусом в м. Фастів та має доступ до реєстрів. Позивач після цього телефонувала ОСОБА_4 та влаштувала скандал, відповідачка чула суть цієї розмови, так само скандал відбувся, коли чоловік подарував квартиру матері, з його слів. Після отримання квартири у спадок, ОСОБА_4 здійснювались оплати всіх комунальних послуг, а також підтримувався належний житловий стан, який дозволяв здавати квартиру в оренду.

Відповідачка зауважує, що з моменту розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_16 з листопада 2013 року до моменту подачі позовної заяви до суду - 25.04.2024, позивач у встановлений законом строк не зверталась про поділ майна подружжя в суді.

Позивачці ОСОБА_1 було відомо про відчуження її колишнім чоловіком ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 шляхом укладання договору дарування квартири на користь ОСОБА_5 в 2014 році, а також продажу в 2014 році належного йому автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, колір сірий, д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузову НОМЕР_2 згідно з довідкою-рахунком на користь ОСОБА_17 .

При придбанні автомобіля відповідачкою ОСОБА_4 повідомив, що придбав його за особисті кошти і авто є його особистою власністю, в ВРЕВ УДАІ наявність водійського посвідчення не вимагалось, так само, як і згоди будь-кого на його продаж. При здійсненні продажу відповідачці автомобіля здійснювалась його оцінка, яка була зазначена в довідці-рахунку, яка складала близько 100 000 грн, але вказана довідка-рахунок не зберіглася. Така вартість проданого авто була визначена, враховуючи, що під час її придбання в 2007 році вартість машини складала 142 000 грн, з врахуванням пробігу, технічного стану, а також отриманих пошкоджень під час дорожньо-транспортних подій.

Відповідачка зауважує, що нею здійснено придбання автомобіля за відплатним договором, на час його придбання та користування їй не було відомо про претензії ОСОБА_1 щодо його придбання, а тому вона була добросовісним набувачем, не здійснювала відчуження авто до 2022 року. Згідно зі звітом про незалежну оцінку автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , складеного ФОП ОСОБА_18 як суб`єктом оціночної діяльності, ринкова вартість об`єкта оцінки складає 202 000 грн. Фактично автомобіль придбавався для потреб ЗСУ, то його вартість на момент придбання складала близько 200 000 грн.

Відповідачка-1 вважає, що позивач діючи виключно з корисних спонукань, безпідставно вимагає визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та стягнення коштів, які відповідають вимогам закону, які посвідчені/видані уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення ОСОБА_4 на укладання угод дарування та купівлі-продажу відповідало його волі, а заявлені позовні вимоги позивачкою здійснені з порушенням позовної давності, надані докази є неналежними та недопустимими.

У письмових запереченнях відповідачка вказує, що факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 2002 року в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_6 до моменту укладення шлюбу в 2003 році може бути спростований також показаннями свідків. Посилання позивача/представника на ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність» стосується майна сім`ї, а до 17.05.2003 не існувало сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Вже під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_13 остання шантажувала його можливістю поділу вказаного об`єкта нерухомості, про що розповідав сам ОСОБА_4 відповідачці-1, у зв`язку з чим він після припинення шлюбних відносин отримав в 2010 році довідку від ПАТ «АКБ «Аркада» про внесення саме ним грошових коштів ще до шлюбу та повідомив про це ОСОБА_1 , при цьому попередивши, що будь-які кроки щодо подачі позову про поділ майна ОСОБА_1 будуть оцінені, шляхом позбавлення їх спільної доньки права на спадкування майна. Не підтверджено жодними доказами, в тому числі платіжними документами про внесення коштів саме ОСОБА_1 в якості інвестування в будівництво квартири АДРЕСА_1 в період 2002 року. Сам по собі факт наявності роботи у позивача у період 2002 року не свідчить про внесення останньою коштів на будівництво квартири.

Відповідачка наполягає, що ОСОБА_1 було відомо про факти дарування квартири ОСОБА_4 своїй матері та укладання шлюбу останнім з відповідачкою. ОСОБА_1 повинна була у встановлений законом 3-х річний термін після розлучення звернутись до суду з позовом про поділ майна подружжя, а у випадку його незаконного, на думку ОСОБА_1 , відчуження витребувати у незаконного володільця чи стягнути грошову компенсацію за таке майно.

Позиція сторони відповідачки-2 ОСОБА_3

У відзиві на позовну заяву відповідачка просить суд позовні вимоги задовольнити та вказує, що вона з батьками разом проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Коли відповідачці було шість років, батьки роз`їхалися, вона з мамою переїхала у квартиру АДРЕСА_7 , а батько переїхав у квартиру АДРЕСА_2 , яка була раніше подарована йому батьками.

Зі слів батьків, відповідачці стало відомо, що вони домовились про те, що квартиру АДРЕСА_1 буде залишено їй, як їх єдиній спільній дочці, оскільки квартира купувалась для проживання сім`ї. Неодноразово батько наголошував, що коли відповідачка досягне повноліття, вищевказана квартира буде належати їй. У даній квартирі ніколи ніхто після розлучення батьків не проживав. Будинок, де знаходиться ця квартира, розташований напроти будинку відповідачки, і у вікнах квартири ніколи не горіло світло.

У грудні 2022 року до відповідачки приїхала ОСОБА_2 і повідомила, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер та пропонувала гроші, нібито залишені батьком відповідачці на навчання.

27.12.2022 відповідачка подала приватному нотаріусу Моісеєвій Г.В. заяву про прийняття спадщини. Приймаючи заяву, нотаріус повідомила, що все своє майно ОСОБА_4 залишив третій особі, однак в ознайомленні зі змістом заповіту відмовила. Тільки після направлення скарги на дії ОСОБА_19 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), нотаріус надала для ознайомлення заповіт, складений батьком відповідачки, відповідно до якого він все своє майно, в тому числі і всю квартиру АДРЕСА_1 , залишив ОСОБА_2 .

Відповідачка стверджує, що вказана квартира була придбана батьками у шлюбі і була їх спільним сумісним майном, яку вони, за своєю домовленістю, мали подарувати їй після повноліття.

У додаткових поясненнях відповідачка зауважує, що позивачка ніколи не влаштовувала батьку скандалів, навпаки, батько був доволі запальною людиною і міг влаштувати сварку, оскільки був дуже ображений на позивачку, що вона з ним розлучилась. Також позивачка ніколи не вимагала у ОСОБА_4 коштів, оскільки мала постійну роботу і стабільний дохід та могла забезпечити відповідачці достатній рівень життя. Лише іноді просила ОСОБА_4 допомогти з додатковими заняттями. ОСОБА_4 завжди сплачував аліменти добровільно, коли вважав за необхідне, будь-якого примусу до нього від позивачки відповідачка ніколи не бачила і не чула. Коли відповідачка зустрічалася з татом, він забирав її гуляти і вони перебували у квартирі на АДРЕСА_1 , він туди запрошував позивачку постійно. Коли позивачка приходила, то батько кожного разу пропонував їй повернутися жити разом на АДРЕСА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом

У період з 17.05.2003 по 29.10.2013 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 20 т. І) та заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.10.2013 у справі № 754/14008/13-ц про розірвання шлюбу між ними (а.с. 21 т. І).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася дочка ОСОБА_21 (а.с. 23 т. І).

Під час шлюбу 22.06.2004 ОСОБА_22 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 22.05.2007 за ним було зареєстровано автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, номер кузову: НОМЕР_2 . Саме ці два об`єкти позивачка просить визнати спільною сумісною власністю подружжя.

15.10.2002 ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_23 квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та розпискою про отримання коштів продавцем (а.с. 136, 182-184 т. ІІ).

28.10.2002 ОСОБА_7 звернувся до ДП «Ваша оселя» із заявою про надання послуг з оздоблення або підбору будівельних матеріалів за адресою: квартира АДРЕСА_8 та АДРЕСА_1 (а.с. 141 т. ІІ).

28.10.2002 між ДП «Ваша оселя» та ОСОБА_24 укладено контракт № 2115 щодо оздоблення або підбору будівельних матеріалів за адресою: квартира АДРЕСА_8 та АДРЕСА_1 (а.с. 142 т. ІІ).

При цьому, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 з 16.01.2003 (а.с. 19 т. І), а ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 з 04.07.1978 (а.с. 145 (на звороті) т. І), та у контракті від 28.10.2002 вже вказував як своє місце проживання адресу квартири позивачки, а саме АДРЕСА_6 (а.с. 142 т. ІІ). Цю ж адресу вказано і в договорі від 10.09.2024 (а.с. 40 т. І).

13.11.2002 між ОСОБА_24 як довірителем та АКБ «Аркада» укладено договір № 36069 про участь у Фонді фінансування будівництва, за умовами п. 1 якого довіритель на підставі повного визнання ним Правил Фонду фінансування будівництва за програмою АТ ХК «Київміськбуд», затверджених рішенням Правління АКБ «Аркада» (протокол № 22 від 10.06.2002) дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов`язання виконувати Правила ФФБ та передає кошти до ФФБ в довірче управління, а Банк приймає кошти до ФФБ в довірче управління з подальшим використанням коштів ФФБ відповідно до правил ФФБ. Згідно з п. 4 цього договору після введення будинку в експлуатацію, за умови виконання всіх Правил ФФБ для отримання у власність об`єкта інвестування, довіритель набуває для забудовника статусу інвестора. Список таких інвесторів банк передає забудовнику для подальшого оформлення об`єкта інвестування у власність інвестора (а.с. 131, 132 т. ІІ).

У розписці АКБ «Аркада» № 23230 про вилучення свідоцтва до договору про участь у ФФБ від 12.03.2004, вказано, що розписку надано ОСОБА_22 про вилучення свідоцтва до договору № 36069 від 13 листопада 2002 року про участь у ФФБ, згідно з яким здійснено 100 % інвестування конкретного об`єкта інвестування в сумі 148013,10 грн. Характеристики об`єкта: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 , об`єкт будівництва - 1, об`єкт інвестування - 50, поверх - 10, кількість кімнат - 3, загальна площа - 92,22 кв.м (а.с. 144 т. ІІ).

28.04.2004 між замовником Акціонерним товариством холдингова компанія «Київміськбуд» та інвестором ОСОБА_24 підписано акт прийому-передачі квартири інвестору, за умовами п. 1, 4, 6, 8 якого замовник побудував та передає, а інвестор сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_10 та АДРЕСА_1 ). Загальна дійсна вартість квартири складає 148 013,10 грн. Інвестор набуває права власності на вказану квартиру після отримання від замовника Свідоцтва про право власності. Інвестор доручає замовнику оформити і отримати Свідоцтво про право власності на квартиру через ККУП «ФК «Житло-інвест» (а.с. 134 т. ІІ).

Відповідно до свідоцтва про право власності серія НОМЕР_5 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 22.06.2004, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 14.06.2004 № 1076-С/КІ, ОСОБА_22 належить квартира АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 23.06.2004 в реєстровій книзі № 401-269 за реєстровим № 44124, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - 03.10.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. (а.с. 107, 108 т. І).

У довідці ПАТ АКБ «Аркада» від 02.09.2010, наданій ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_7 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві 22.06.2002, зазначається про те, що він уклав Договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 36069 від 13.11.2002 на інвестування об`єкта: АДРЕСА_11 , загальною площею 92,22 кв.м. Також у довідці вказано, що «повна вартість стовідсотково проінвестованої квартири була сплачена 06.12.2002 та становить 148 013,10 грн» (а.с. 204 т. І).

Водночас, у листі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» № 278 від 13.02.2024 зазначається, що між ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ) та АТ АКБ «АРКАДА» дійсно було укладено Договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 36069 від 13.11.2002. За даними облікової банківської системи ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_6 ) було сплачено вартість проінвестованої квартири в загальній сумі 148 013,10 грн в 2002 році. Зобов`язання за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 36069 від 13.11.2002 були виконані сторонами у 2004 році у повному обсязі, згідно з вимогами ст. 111 розділу ІІІ постанови Національного банку України від 20.06.2019 № 80 «Про внесення змін до Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання», справи з юридичного оформлення рахунків клієнтів за активними та пасивними операціями у банках України мають термін зберігання 5 років, відповідно станом на дату надання цієї відповіді сплинув строк зберігання документів і АТ АКБ «АРКАДА» не має їх в своєму розпорядженні. Що стосується інформації щодо дат та сум транзакцій (внесення/перерахування коштів), які можливо здійснювалися, то ОДБ Банку за той час не містить інформації, яка б давала змогу ідентифікувати особу платника, яка вносила на рахунок кошти (а.с. 206 т. І).

Сторонами не надано доказів, з яких можна було би встановити дійсні відомості щодо доходів чи наявності/відсутності заощаджень ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які були використані для придбання спірної квартири.

Однак з довідки від 11.06.2024 вбачається, що ОСОБА_1 працює в Торгово-промисловій палаті України з 11.01.1996 по теперішній час (а.с. 245 т. І).

Відповідно до листа від 16.02.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомляє, що згідно із заявою від 12.02.2021 ОСОБА_22 з 12.02.2020 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням страхового стажу 18 р. 4 м. 20 д. Не враховано до стажу періоди роботи з 06.05.1992 по 17.01.1994, з 11.02.1994 по 22.08.1997, оскільки в трудовій книжці відсутній підпис особи, яка засвідчила запис про звільнення, а також відсутні дати наказів та звільнення засвідчено печаткою УРСР. Період з 05.09.1999 по 27.02.2014, враховано згідно з даними персоніфікованого обліку, оскільки відсутній підпис та ПІБ особи, яка засвідчила запис про звільнення, до донесення уточнюючих довідок. Навчання з 01.09.1978 по 17.06.1986, оскільки період перевищує нормативний термін навчання, до донесення уточнюючої довідки. Пенсію обчислено із врахуванням заробітної плати після 01.07.2000 по 31.01.2005. Розмір пенсії з 12.02.2020 становить 1769,00 грн (а.с. 146 т. ІІ).

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у період з 2004 по 2005 роки спільно займались облаштуванням спірної квартири, зокрема, замовляли броньовані двері, міжкімнатні двері, кухню, меблі та техніку для дому (а.с. 40-47, 247-257 т. І; а.с. 137 т. ІІ).

При цьому, згідно із заявою № 1027 ОСОБА_7 просив АТ ХК «Київміськбуд» не виконувати за типовим проектом такі види робіт, зокрема, внутрішні дверні блоки, укладку лінолеума, плінтусів, укладку керамічної плитки, поклейку шпалер, клейову покраску стелі, безпіщанку стін і стелі, установку електроплити та сантехобладнання (а.с. 246 т. І).

Як встановлено вище, 29.10.2013 набрало законної сили заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.10.2013 у справі № 754/14008/13-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_24 та ОСОБА_1 . Питання про поділ майна не вирішувалося.

03.10.2014 між ОСОБА_4 як дарувальником та, його матір`ю - ОСОБА_5 , як обдарованою, укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Естеліною Анатоліївною та зареєстровано в реєстрі за № 4778 (а.с. 104, 105 т. І).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , 03.10.2014 приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. за реєстровим № 4778 зареєстровано на підставі договору дарування за ОСОБА_5 (а.с. 53 т. І).

Згідно з цим договором дарування дарувальник - ОСОБА_4 , подарував, а обдаровувана - ОСОБА_5 , прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 . Дар цей сторони оцінюють в сумі 100 000 грн. Дарувальник, повідомив, що на момент укладення цього договору вказана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується. Треті особи не мають прав на квартиру, на цей момент малолітні та неповнолітні в квартирі не проживають, не зареєстровані та прав на це майно не мають (п. 1, 5, 7 договору дарування).

У пунктах 13, 14 договору дарування дарувальник доводить до відома обдаровувану, що квартира, що передається в дар є особистою приватною власністю, на момент набуття права власності на квартиру та по теперішній час в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував та не перебуває, справжність підпису якого засвідчено на заяві Коноваловою Е.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.10.2014. За даними Державного реєстру речових прав квартира в цілому під забороною або арештом, в іпотеці не перебуває, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових, виданою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. 03.10.2014.

Заявою від 03.10.2014, поданою приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Коноваловій Е.А., ОСОБА_7 стверджує, що квартира АДРЕСА_1 , є його особистою приватною власністю, на момент набуття права власності на квартиру та по теперішній час в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував і не перебуває, особи, які б могли поставити питання про визнання права власності на грошові кошти, квартиру (або їх частину), в тому числі і відповідно до статей 65, 74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні (а.с. 112 т. І).

Слід зауважити, що з сторінки 10 (сімейний стан) копії паспорта громадянина України НОМЕР_7 ОСОБА_6 , наданої до договору дарування квартири від 13.10.2014 (на звороті а.с. 113 т. І), вбачається дата реєстрації шлюбу 17.05.2009. Натомість на сторінці 10 (сімейний стан) копії паспорта громадянина України НОМЕР_7 ОСОБА_6 , наданої до спадкової справи № 29/2016 (на звороті а.с. 145 т. І) дата реєстрації шлюбу - 17.05.2003.

Відповідно до відомостей про здійснення пошукових запитів за параметрами ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновалова Е.А. 03.10.2014 здійснила три пошукових запити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за РНОКПП та ПІБ суб`єкта, після чого посвідчила оспорюваний договір (а.с. 120 т. І; а.с. 113 т. ІІ).

Однак згідно з інформаційною довідкою від 02.03.2023 за відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявне обтяження - арешт (архівний запис) № 1536911, зареєстрований 10.12.2004 Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови 926/11 від 28.09.22001 районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції; об`єкт обтяження - невизначене майно, все майно; власник - ОСОБА_7 , причина відсутності коду - архівний запис; архівний номер 3725050KIEV11, архівна дата 03.10.2001, дата виникнення 03.10.2001, коментар 1958 р. (а.с. 48, 49 т. І).

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.09.2001, винесеної державним виконавцем Миронюком В.П. на виконання виконавчого листа Мінського районного суду міста Києва про витребування майна з чужого незаконного володіння на загальну суму 131198,00 грн накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_6 , 1958 року народження, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна (а.с. 125 т. ІІ).

15.06.2017, 08.02.2019 та 12.02.2019 приватним нотаріусом Сухановою Т.В. здійснено пошук відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна: АДРЕСА_12 , при цьому за результатом пошуку документу сформовано не було (а.с. 116 т. ІІ).

02.03.2023 представником позивача було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої квартира АДРЕСА_1 зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.01.2017 за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 18.01.2017 приватним нотаріусом КМНО Довбах Н.П (а.с. 48, 49 т. І).

Також у день укладення договору дарування, 03.10.2014 ОСОБА_5 складено заповіт, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Естеліною Анатоліївною, відповідно до якого належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 вона заповідає своєму синові - ОСОБА_22 (а.с. 129 т. І).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 128 т. І).

Слід зауважити, що до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , крім спірної квартири, увійшли кошти на банківських рахунках, які були успадковані відповідно до закону, але заповіт складено виключно щодо спірної квартири в день укладення договору дарування квартири від 03.10.2014 (а.с. 147 т. І). Брат ОСОБА_6 - ОСОБА_25 відмовився від прийняття спадщини після матері (а.с. 148 т. І).

18.01.2017 ОСОБА_22 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване у реєстрі за № 9, а також свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, зареєстроване в реєстрі за № 10 (а.с.164 т. І).

14.03.2017 ОСОБА_7 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб; ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 195-197 т. І).

20.10.2020 ОСОБА_24 складено заповіт, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В., відповідно до якого належні йому на праві власності: квартиру АДРЕСА_2 ; гараж (гаражний бокс) № НОМЕР_8 , в гаражно-будівельному кооперативі (Дніпровський район) «СИГНАЛ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 , він заповів ОСОБА_2 (а.с. 32 т. І).

11.11.2020 ОСОБА_24 складено новий заповіт, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В., відповідно до якого належні йому на праві власності: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_1 ; гараж (гаражний бокс) № НОМЕР_8 , в гаражно-будівельному кооперативі (Дніпровський район) «СИГНАЛ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_13 , він заповів ОСОБА_2 (а.с. 33 т. І).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть та довідкою про причини смерті (а.с. 224 т. І).

19.09.2022 на підставі заяви ОСОБА_2 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Моісеєвою Г.В. 19.09.2022 було заведено спадкову справу № 69699696 щодо майна померлого ОСОБА_6 , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 70071801 від 19.09.2022 та копією матеріалів спадкової справи (а.с. 29, 31 т. І).

27.12.2022 ОСОБА_27 подала приватному нотаріусу Моісеєвій Г.В. заяву про прийняття спадщини (а.с. 30 т. І).

З матеріалів спадкової справи № 69699696, заведеної щодо майна померлого ОСОБА_6 , слідує, що свідоцтва про право на спадщину не видавалися, оскільки триває судовий процес щодо визнання недійсними заповітів, складених ОСОБА_4 , та щодо недійсності шлюбу, зареєстрованого між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (справа № 755/3280/23).

У листі Головного сервісного центру МВС від 06.02.2024 (56, 57 т. І) щодо автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, номер кузову: НОМЕР_2 йдеться про те, що:

- 22.05.2007 ОСОБА_4 придбав автомобіль в торгівельній організації;

- 26.09.2014 здійснена перереєстрація транспортного засобу за довідкою-рахунком на ОСОБА_11 ;

- 07.10.2020 проведено перереєстрацію транспортного засобу у зв`язку зі зміною анкетних даних на ОСОБА_2 ;

- 20.12.2022 проведено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_12 на підставі договору.

Оплата автомобіля ОСОБА_4 у сумі 142000,00 грн підтверджується податковою накладною від 18.05.2007 та видатковою накладною від 21.05.2007 (а.с. 210 т. І).

Перереєстрація автомобіля на ОСОБА_11 та подальша перереєстрацію у зв`язку зі зміною прізвища на ОСОБА_2 підтверджується також листом Головного сервісного центру МВС від 10.07.2024 (а.с. 43, 81 т. ІІ).

З листа Управління патрульної поліції у місті Києві ДПП НП України від 19.06.2024 вбачається, що 23.02.2011, 16.01.2013, 06.11.2014, 29.01.2012, 28.09.2015 та 02.10.2015 відбувались дорожньо-транспортні пригоди за участю автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 (а.с. 45, 84 т. ІІ).

Відповідно до наданого стороною позивача звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, номер кузову: НОМЕР_2 (ТОВ «Експерт») вартість автомобіля станом на 25.03.2024 становить 274300,00 грн (а.с. 73-82 т. І).

Згідно з наданим стороною відповідача-1 звітом про незалежну оцінку колісного транспортного засобу HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, номер кузову: НОМЕР_2 (ФОП ОСОБА_18 ) вартість автомобіля станом на 23.05.2024 становить 202000,00 грн (а.с. 215-223 т. І).

Свідок ОСОБА_28 є подругою позивачки. Свідок вказала, що позивачка познайомилась з ОСОБА_4 в 2000 році. У 2002 році ОСОБА_4 та позивачка почали обговорювати, що потрібно підібрати житло, це мала бути трикімнатна квартира. ОСОБА_4 надав право вибору квартири позивачці, а потім на святі показував свідку, яка буде ця квартира. Облаштуванням квартири в більшості займалася позивачка, оскільки ОСОБА_4 був складною людиною. Свідок не знає, хто сплачував кошти за квартиру. Свідок вказує, що позивачка та ОСОБА_4 почали проживати разом до реєстрації шлюбу, але, коли точно, сказати не може. Позивачка почала працювати відразу після закінчення університету та мала успішну кар`єру. ОСОБА_4 говорив, що це квартира його дочки.

Свідок ОСОБА_29 є дружиною брата ОСОБА_4 , з яким знайома з 2008 року, з ОСОБА_2 свідок знайома з 2015 року, з колишньою дружиною та дочкою ОСОБА_4 свідок не знайома. У сімейному колі ОСОБА_4 казав, що квартира належить йому, колишня дружина його шантажувала його квартирою, але квартиру він віддавати чи ділити не планував. З донькою у ОСОБА_4 були погані стосунки, оскільки вона постійно просила у нього гроші. ОСОБА_4 матеріально допомагали батьки та в нього була маленька пенсія. З 2019 року спілкувались з ОСОБА_4 телефоном, дізнались про смерть 18.09.2020 від ОСОБА_2 , яка сказала, що ОСОБА_30 не хотів, щоб знали, що він хворів. ОСОБА_2 говорила, що хоче передати власні кошти дочці ОСОБА_4 . У квартирі по АДРЕСА_14 свідок ніколи не була.

Свідок ОСОБА_31 є ріелтором та знайомим ОСОБА_4 з 2014 році, оскільки останній хотів продати квартиру по АДРЕСА_14 , а з його дружиною (відповідачкою-1) свідок познайомився в 2015 році. Свідок виставив квартиру на продаж, квартиру ніхто не купив, ціни на нерухомість впали, продавати було невигідно. Свідок вказує, що тема колишньої сім`ї було для ОСОБА_4 болючим питанням. Свідок був в квартирі на АДРЕСА_14 , в квартирі був зроблений гарний ремонт, в 2014 році в квартирі ніхто не проживав. ОСОБА_4 говорив, що квартира його, а потім сказав, що квартира оформлена на матір, а квартира залишиться тому, хто буде його доглядати, жити в квартирі по АДРЕСА_14 він не бажав. Квартира по АДРЕСА_15 була в поганому стані. Свідок орендою квартири АДРЕСА_14 не займався.

Свідок ОСОБА_25 є рідним братом ОСОБА_4 . Свідок стверджує, що не мав теплих стосунків з братом, в його життя не втручався, а з племінницею не спілкувався. Свідок з ОСОБА_2 хотів передати гроші відповідачці-2. Від батьків свідок дізнався, що ОСОБА_4 придбав квартиру, але свідок жодного разу в цій квартирі не був. ОСОБА_4 був одружений неодноразово, проживав по АДРЕСА_15 . Свідок стверджує, що з позивачкою він познайомився за день до їх весілля з братом, після чого він її до 2022 року не бачив. ОСОБА_4 називав позивачку ОСОБА_32 . Свідок стверджує, що у ОСОБА_4 була медична фірма. Свідок стверджує, що про хворобу брата він дізнався у вересні 2022 року від ОСОБА_2 .

Норми права та мотиви суду

Щодо спільного сумісного майна подружжя

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац перший частини другої статті 3 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

За приписами статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 (провадження № 61-6033св23) зазначено, що: «за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідачка-1 посилається на те, що ОСОБА_4 до укладання шлюбу з позивачкою в 2002 році було проінвестовано будівництво квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса на розі АДРЕСА_4 та АДРЕСА_14 , житловий будинок АДРЕСА_5 ), останнім 13.11.2002 укладений договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 36069 та 06.12.2002, через ПАТ АКБ «Аркада» стовідсотково проінвестована (сплачена) повна вартість вказаної квартири.

Судом встановлено, що дійсно 13.11.2002 між ОСОБА_24 та АКБ «Аркада» укладено договір № 36069 про участь у Фонді фінансування будівництва. Повна вартість стовідсотково проінвестованої квартири була сплачена 06.12.2002 та становить 148 013,10 грн.

Право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 виникло відповідно до свідоцтва про право власності серія НОМЕР_5 , виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 22.06.2004.

Отже, фактично з 13.11.2002 у ОСОБА_6 виникли майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а право власності на спірну квартиру оформлено 22.06.2004.

Водночас, позивачка та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.05.2003 по 29.10.2013. Однак під час розгляду справи судом встановлено, що щонайменше з 28.10.2002 вони проживали разом за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується контрактом від 28.10.2002 та показаннями свідків. Також на спільне проживання позивачки та ОСОБА_6 вказує вагітність позивачки до реєстрації шлюбу.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка з 11.01.1996 по теперішній час має постійну роботу. ОСОБА_7 , згідно з даними персоніфікованого обліку, також працював у період з 05.09.1999 по 27.02.2014.

Однак, як вже зазначалося сторонами не надано доказів, з яких можна було би встановити дійсні відомості щодо розміру доходів чи наявності/відсутності заощаджень ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , які були використані для придбання спірної квартири.

Слід зауважити, що за даними АКБ «Аркада» ідентифікувати особу платника, яка вносила на рахунок кошти на інвестування спірної квартири, неможливо.

З огляду на те, що квартира АДРЕСА_1 набута подружжям ( ОСОБА_24 та ОСОБА_1 ) під час шлюбу, доказів того, що ця квартира була проінвестована за особисті кошти ОСОБА_6 відповідачкою-1 не надано, враховуючи, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю щонайменше з 28.10.2002, суд доходить висновку, що презумпція спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру відповідачкою-1 не спростована.

Також матеріалами справи підтверджується, що під час шлюбу, а саме 22.05.2007 подружжя - ОСОБА_7 та ОСОБА_1 набули автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, який був зареєстрований на чоловіка. Доказів того, що вказаний автомобіль придбаний за особисті кошти ОСОБА_6 в матеріалах справи немає, тому суд доходить висновку, що презумпція спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль відповідачкою-1 не спростована.

Отже, на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, колір: сірий, д.н.з. НОМЕР_1 поширюється режим спільної сумісної власності подружжя - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Щодо способів захисту

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до приписів статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18).

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).

Отже, обставина щодо обсягу спільного майна подружжя підлягає встановленню під час розгляду справи, але не може бути заявлена позивачем як окрема вимога, оскільки не є ефективним способом захисту прав.

Таким чином, заявлена позивачем вимога про визнання квартири АДРЕСА_1 та автомобіль марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 є неефективним способом захисту прав позивача у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про визнання недійсним договору дарування

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначила, що «згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц вказала, що підставою для визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Тобто, сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Судом встановлено, що позивачка не надавала нотаріально посвідченої згоди про відчуження спільного сумісного майна подружжя, натомість ОСОБА_7 на власний розсуд розпорядився спірною квартирою, яка є спільною сумісною власністю подружжя, уклавши договір дарування квартири від 03.10.2014, де обдаровуваною є його матір - ОСОБА_5 .

Водночас, ОСОБА_5 не могла не знати про шлюб свого сина та що квартира, отримана нею у подарунок, є спільним майном подружжя. Таким чином ОСОБА_5 не була добросовісним набувачем спірного майна.

Отже, договір дарування укладено з порушенням вимог чинного законодавства та прав і законних інтересів позивачки як співвласника на вільне використання частини її майна.

Таким чином доводи позивачки про недійсність договору дарування, укладеного 03.10.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Естеліною Анатоліївною та зареєстрованого за № 4778 є обґрунтованими.

Однак висновок суду про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову в цій частині буде зроблений після дослідження судом питання про те, чи дотримано позивачкою строку звернення до суду, адже про застосування наслідків спливу позовної давності заявлено відповідачкою-1.

Щодо позовної давності

Стороною відповідача-1 стверджується, що позивачка знала про укладені правочини ще в 2017 року, а тому нею пропущено строк звернення до суду.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ( частина четверта статті 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. А тому недостатньо доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права.

Цей обов`язок випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу її вимог і заперечень.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 14 липня 2021 року у справі № 303/4265/18 (провадження №61-64св20).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

У постанові Верховного Суду від 26 березня 2020 року у справі № 644/3974/17 провадження № 61-44838св18 зазначено, що моментом, з якого починається перебіг позовної давності є день державної реєстрації права власності на всю квартиру, оскільки саме з цього часу позивач міг довідатися про порушення свого майнового права на частку в спільній власності подружжя.

У цій справі судом встановлено, що 03.10.2014 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 , у цей же день 03.10.2014 квартира була подарована матері ОСОБА_4 і відомості про нового власника також внесені до вказаного реєстру і є загальнодоступними, тому позивачка могла довідатися про порушення свого майнового права на частку в спільній власності подружжя саме з 03.10.2014, відповідно перебіг позовної давності почався з 03.10.2014, та закінчився 03.10.2017.

Однак із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 03.10.2014 звернулася лише 25.04.2024. Таким чином позивачка не цікавилася спірною квартирою майже 10 років.

У позові йдеться про те, що позивач дізналася про порушення свого права у 2022 році, після відкриття приватним нотаріусом КМНО Моісеєвою Г.В. спадщини після померлого ОСОБА_4 , ознайомлення з залишеним ним заповітом, згідно з яким все своє майно, у тому числі спірну квартиру він заповів ОСОБА_2 , взагалі позбавивши їх спільну дочку спадщини, а також з отриманої представником позивача інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Суд під час розгляду справи по суті з`ясовував у судовому засіданні у позивачки щодо наявності у неї поважних причин пропуску строку звернення до суду (позовної давності), однак позивачка інших обставин, ніж вказано вище, не навела.

Суд відхиляє такі доводи позивачки, оскільки: 1) позивачка не належить до кола спадкоємців ОСОБА_4 і не може претендувати на його майно, що увійшло у спадкову масу; 2) фактичне усунення від спадкування дочки шляхом складення заповіту ОСОБА_4 на користь відповідачки-1 не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права; 3) доводи позивачки про наявність домовленості між нею та ОСОБА_4 про те, що спірна квартира має належати дочці жодними доказами не підтверджена.

Більше того, факт дарування ОСОБА_4 спірної квартири своїй матері, та складення ним заповітів на відповідачку-1 свідчить про наявність у нього заперечення права позивачки на набуте у період шлюбу майно.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачка не довела наявності у неї поважних причин пропуску трирічного строку звернення до суду, який почав свій перебіг з 03.10.2014, коли позивачка могла довідатися про порушення свого права, тому порушене право позивачки не підлягає захисту у зв`язку зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови у позові в частині основної вимоги про визнання договору дарування недійсним, та похідних вимог про визнання недійсним свідоцтва про спадщину за законом та про поділ спірної квартири.

Щодо стягнення компенсації за автомобіль

Позивачка просить суд стягнути компенсацію за відчужений ОСОБА_4 транспортний засіб, який був їх спільною сумісною власністю з відповідачки-1, на підставі ст. 65 СК України та ст. 1216, 1218 ЦК України, в порядку поділу майна подружжя, як спадкоємиці ОСОБА_4 .

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Автомобіль HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , був спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

26.09.2014 ОСОБА_7 здійснив перереєстрацію вказаного транспортного засобу без згоди позивачки. При цьому, у матеріалах справи немає доказів щодо проведення між ОСОБА_4 та відповідачкою-1 розрахунків під час купівлі автомобіля. Після смерті ОСОБА_4 20.12.2022 відповідачка-1 відчужила транспортний засіб ОСОБА_12 на підставі договору.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

З матеріалів спадкової справи № 18/2022 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини щодо майна померлого ОСОБА_33 звернулися обидві відповідачки, проте заповіт складено на відповідачку-1.

Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Позивачка фактично є кредитором ОСОБА_6 , оскільки має право на отримання грошової компенсації за автомобіль. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивачка не зверталась до нотаріуса із заявою у порядку ст. 1281 ЦК України, водночас вона пред`явила вимогу у цьому позові, а також встановлено, що свідоцтва на право власності в порядку спадкування не видавались.

Отже, заявлена позивачкою вимога до ОСОБА_2 , як до спадкоємиці ОСОБА_6 у порядку ст. 1281 ЦК України, є правомірною.

Висновок про вартість автомобіля, наданий позивачкою складено ТОВ «Експерт» від 25.03.2024 без проведення огляду транспортного засобу на підставі копії листа Головного сервісного центру МВС, що викликає сумніви в його об`єктивності, враховуючи, що з листа Управління патрульної поліції у місті Києві ДПП НП України від 19.06.2024 вбачається, що 23.02.2011, 16.01.2013, 06.11.2014, 29.01.2012, 28.09.2015 та 02.10.2015 відбувались дорожньо-транспортні пригоди за участю автомобіля HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Водночас, у звіті від 23.05.2024, наданому стороною відповідача-1, визначено вартість автомобіля на підставі проведеного огляду та становить 202000,00 грн.

Отже, вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими щодо стягнення з ОСОБА_2 , як спадкоємиці ОСОБА_6 , 101 000,00 грн як компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки HYUNDAI TUCSON, 2007 року випуску, колір: сірий, д.н.з. НОМЕР_3 , номер кузову: НОМЕР_2 . Решта суми компенсації заявлена до стягнення, що становить 36 150,00 грн (137 150,00 - 101 000,00) є необґрунтованою, тому в цій частині позову слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Однак порушене право позивачки на отримання компенсації у розмірі 101 000,00 грн за відчуження вказаного автомобіля не підлягає судовому захисту у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки 26.09.2014 ОСОБА_4 була здійснена перереєстрація транспортного засобу на відповідачку-1 і позивачка могла дізнатися про це, подавши відповідний запит Головного сервісного центру МВС, як це було зроблено перед поданням позову до суду, 26.09.2017 перебіг позовної давності за цією вимогою закінчився, позов подано лише 25.04.2024, поважні причини пропуску строку звернення до суду відсутні.

Тому, суд в частині вимог про стягнення компенсації за відчужений автомобіль у розмірі 101 000,00 грн відмовляє у зв`язку з пропуском позовної давності, а в частині стягнення за відчужений автомобіль у розмірі 36 150,00 грн відмовляє за необґрунтованістю позовних вимог.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у позові відмовлено, судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись ст. 12, 76-81, 263, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності та стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_9 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_10 , місце проживання: АДРЕСА_9 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_11 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено та підписано 13.06.2025.

Суддя Деснянського районного

суду міста Києва Оксана ГРИНЧАК