ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 червня 2025 року

м. Харків

справа № 643/1120/25

провадження № 22-ц/818/2852/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» про стягнення боргу за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року, постановлену суддею Семеновою Я.Ю., -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» про стягнення боргу за кредитним договором.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.1) ч.1 ст.186 ЦПК України - справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника Маринушкіна А.Г., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що її реєстрація, як фізичної особи-підприємця не має правового значення в межах спірних правовідносин, оскільки у даній справі вона виступає як фізична особа. Факт її реєстрації як фізичної особи-підприємця в ЄДРПОУ сам по собі не означає, що всі її правовідносини є господарськими. Зазначає, що 26 червня 2015 року між ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП «Завод «Електроважмаш» було укладено кредитний договір №28/15/КЛ-КБ. Компанії МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД на підставі договору №2 про розподіл залишкового майна (активів) між акціонерами ПАТ «Банк «Юнісон», укладеного 13 квітня 2020 року між МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД, ЛАБАРЕЙ АДВАНС ЛТД, ІГЕЙЗЕР КЕПІТАЛ ЛТД, ГОРАТЕЙЛ СОЛЮШНС ЛТД, ВЕНТАТРАНС СІСТЕМ ЛТД, ІНТЕНТОСТ СІСТЕМС ЛТД, РІЧМАНТІ ХОЛДІНГ ЛТД, ФЕЛІГРАНТ ЕЛАЙЄНС ЛТД, було передано відповідну частку активів, до якого входило і право вимоги за кредитним договором №28/15/КЛ-КБ від 26 червня 2015 року. Внаслідок ліквідації компанії МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД 16 грудня 2022 року, тобто, внаслідок передачі залишкового майна компанії, як єдиного власника цієї компанії (100% акцій) до неї перейшло право вимоги за кредитним договором. В підтвердження передачі активів компанії від ліквідатора акціонеру, суду було надано копію акту від 25 травня 2022 року. Таким чином вона має правомірну вимогу щодо переходу до неї права на активи, у тому числі права вимоги за кредитним договором №28/15/КЛ-КБ від 26 червня 2015 року та відповідними договорами застави, які були передані в рамках розподілу залишкового майна. Вважає, що ця передача майна, через вищевказану процедуру, змінила правову природу відносин - з господарських (укладення кредитного договору між суб?єктами господарювання ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП «Завод «Електроважмаш») на цивільні, оскільки правовідносини стали приватно-правовими. В даному випадку вона не здійснює господарської діяльності, пов?язаної із вказаним кредитним договором, а реалізує свої майнові права як приватна особа. Вона не є стороною, яка укладала договір у межах господарської діяльності, її участь грунтується на праві вимоги, яке вона отримала внаслідок передачі цього права і ця передача права змінює сутність правовідносин на приватно-правові. Передача активів внаслідок ліквідації МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД не є господарською діяльністю фізичної особи, оскільки не здійснює діяльності у сфері факторингу чи купівлі боргів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник АТ «Українські енергетичні машини» - Бакулін А.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 приховує той факт, що вона отримала право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі договору відступлення права вимоги від 21 лютого 2022 року, при укладанні якого вона виступала саме в статусі фізичної особи-підприємця. У зв?язку із чим, МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД станом на 25 травня 2022 року не могло мати у власності залишкове майно на підставі кредитного договору №28/15/КЛ-КБ від 26 червня 2015 року.

Також зазначає, що у зв?язку із укладанням цього договору вона, як ФОП 18 серпня 2022 року звернулася до суду із позовом до АТ «Укренергомашини» про стягнення заборгованості за кредитним договором №28/15/КЛ-КБ від 26 червня 2015 року. Даний позов розглядався у межах господарського судочинства у справі №922/1334/22 на протязі 2022-2024 років.

Крім того, 13 січня 2023 року АТ «Завод «Електроважмаш» в порядку господарського судочинства звернулося до суду із позовом в тому числі до ФОП Чепіжко про визнання вказаного договору відступлення прав вимоги недійсним.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 , в особі представника Маринушкіна А.Г. просить її апеляційну скаргу задовольнити та скасувати ухвалу із направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, жодних ознак господарської діяльності у даних правовідносинах з її боку не існує. Наполягає на тому, що право вимоги за кредитним договором до неї перейшло саме внаслідок ліквідації МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД, а не на підставі договору відступлення права вимоги.

Також вважає, що відповідачем АТ «Українські енергетичні машини» пропущено процесуальний строк на подання відзиву, у зв?язку із чим він підлягає залишенню без розгляду.

Представник АТ «Українські енергетичні машини» - Бакулін А.С. надав апеляційному суду додаткові пояснення в яких звертає увагу на те, що акт приймання-передачі залишкового майна у власність, на який посилається позивач, був підписаний між позивачем та МЕЛІГАНТ ГРУП ЛТД 25 травня 2022 року, тобто через три місяці після того, як позивач отримала право вимоги за кредитним договором у межах здійснення господарської діяльності, оскільки договір відступлення був укладений 21 лютого 2022 року нею саме як фізичною особою-підприємцем, а тому, правова природа зазначено акту, отримання чи відсутність отримання за ним права вимоги, може розглядатися виключено у межах здійснення позивачем господарської діяльності та виниклих раніше правовідносин позивача до підписання цього акту.

Звертає увагу на те, що строк на подання відзиву ними не пропущений, оскільки копія ухвали про відкриття провадження надійшла 08 квітня 2025 року о 18.42год, а отже відповідно до вимог абз.7 ч.6 ст.272 ЦПК України вважається врученою у робочий день, наступним за днем його відправлення - тобто 09 квітня 2025 року. Відтак, десятиденний строк для подання відзиву, визначений в ухвалі про відкриття провадження, спливав 19 квітня 2025 року - у вихідний день. Таким чином, останнім днем строку для подання відзиву є 21 квітня 2025 року - понеділок, саме цього дня і було подано цей відзив, тобто у строк.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 та інші).

У статті 1 та у частині першій статті 2 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, установлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а також регламентовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до пунктів 1, 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Критеріями належності справи до господарського судочинства, за загальними правилами, є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі №916/2791/16 (провадження № 12-141гс18) зроблено висновки про те, що спір є підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі правової норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми права, що безпосередньо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою (стаття 24 ЦК України).

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Згідно зі статтею 26 ЦК України всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України).

Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 ГК України).

Отже, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Отже, однією з ознак господарського договору, що дає змогу відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, тому і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина дев`ята статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»).

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. Правовий статус «фізична особа - підприємець» сам собою не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Отже, наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації ФОП така особа діє як підприємець у всіх правовідносинах.

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий підхід Великої Палати Верховного Суду щодо співвідношення понять фізичної особи та ФОП і їх правового статусу є усталеним, що підтверджено, зокрема, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), від 24 квітня 2018 року у справі № 303/5186/15-ц (провадження № 14-86цс18), від 15 травня 2019 року у справі № 904/10132/17 (провадження № 12-43гс19), від 21 вересня 2019 року у справі № 922/4239/16 (провадження № 12-102гс19), від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження № 12-37гс19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 209/1721/14-ц (провадження № 14-418цс19), від 14 червня 2023 року у справі № 125/1216/20 (провадження № 14-25цс23) тощо.

У постанові Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 212/3182/16-ц (провадження № 61-48592св18) зроблено висновок, що: «ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності».

Матеріали справи свідчать, що 26 червня 2015 року між ПАТ "Банк "ЮНІСОН" (Банк) та ДП "Завод "Електроважмаш" (позичальник) було укладений Кредитний договір №28/15/КЛ-КБ (далі - кредитний договір), в якому сторони умовами визначили, що Банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти (далі - кредит) у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі, зазначені у пункті 1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі сплачувати Банку проценти за користування кредитом, а також повернути Банку кредит у терміни, встановлені цим договором та/або додатковими угодами до цього договору та виконати інші умови цього договору.

Згідно з відповідді №1204475 від 17 березня 2025 року, отриманої Московським районним судом м. Харкова з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 09 березня 2017 року зареєстрована, як Фізична особа-підприємець.

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , в якості фізичної особи-підприємця, зверталася до Господарського суду Харківської області із позовом до АТ "Українські енергетичні машини" про стягнення з АТ "Українські енергетичні машини" суми боргу за кредитним договором №28/15/КЛ-КБ від 26 червня 2015 року у розмірі 1749710,40 доларів США та 4137725,97грн., посилаючись на те, що вона набула право вимоги на підставі договору відступлення права вимоги від 21 лютого 2022 року.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 січня 2023 року у справі №922/1334/22 в позові відмовлено частково, стягнуто з Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 загальну суму у розмірі 979939,81 доларів США, як прострочена заборгованість за кредитним договором №28/15/КЛ-КБ від 26.06.2015 та пеню за прострочення сплати кредиту та процентів 17335989,48 грн, а також суму судового збору у розмірі 12405,00 грн, в іншій частині позову - відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 05 серпня 2024 року апеляційну скаргу АТ "Українські енергетичні машини" - задоволено.

Рішення Господарського суду Харківської області від 12.01.2023 у справі №922/1334/22 скасовано.

Прийняти нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову повністю.

05 серпня 2024 року дане судове рішення набрало законної сили.

Звертаючись у січні 2025 року до суду із даним позовом ОСОБА_1 просить стягнути з АТ «Українські енергетичні машини» на її користь суму всіх несплачених зобов`язань за кредитним договором №28/15ККЛ-КБ від 26 червня 2015 року, укладеним між ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП завод «Електроважмаш», в розмірі: простроченої заборгованості по кредиту - 970 000,00 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 17 343 429,58 гривень, пені за сплату процентів - 96 472,90 гривень, посилаючись на те, що вона набула право вимоги на підставі акту приймання-передачі Залишкового майна у власність від 25 травня 2022 року.

Отже, з викладеного вбачається, що спірні правовідносини фактично виникли у зв?язку із виконанням господарського договору, а саме кредитного договору №28/15ККЛ-КБ від 26 червня 2015 року, укладеного між суб?єктами господарювання ПАТ «Банк «Юнісон» та ДП завод «Електроважмаш» у процесі здійснення останніми господарської діяльності.

Посилання позивача на те, що підставою звернення із даним позовом є акт приймання-передачі залишкового майна у власність від 25 травня 2022 року, згідно якого вона набула право вимоги за вказаним кредитним договором саме як фізична (приватна) особа - вказаних висновків суду не спростовують.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про наявність у справі саме господарських правовідносин, що виключає розгляд даної справи в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача в апеляційному суді наголошував, що ОСОБА_1 наразі не є фізичною особою-підприємцем. Між тим, відсутність у ОСОБА_1 на час звернення до суду із цим позовом статусу підприємця не впливає на висновки суду.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №591/1304/21 зазначено:

«15 грудня 2017 року набрав чинності ГПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», відповідно до якого господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, яку раніше здійснювала зазначена фізична особа, зареєстрована підприємцем.

Таким чином, фізична особа, яка мала статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратила його, до 15 грудня 2017 року не могла бути стороною у господарському процесі. З часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи спори за її участю, зокрема пов`язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася нею раніше, слід було розглядати за правилами цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було відкрите у господарському суді до настання таких обставин.

Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 14 березня 2018 року у справі № 593/793/14-ц (провадження № 14-43цс18) та від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)».

З урахування викладених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 18 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова