Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2025 р. Справа153/627/25

Провадження2/153/205/25-ц

Ямпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Швеця Р.В.

за участю секретаря судового засідання Гуцол Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення завданого матеріального збитку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення завданого матеріального збитку. Вказав, що 14 лютого 2025 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Від спільного проживання дітей немає. Позивач просить суд шлюб розірвати, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Причиною розірвання шлюбу є недобросовісна поведінка відповідача, що призвела до значних матеріальних збитків для сім`ї, а саме: впродовж двох місяців подружнього життя без його відома та згоди відповідач відкривала кредитні договори у кредитних спілках, використовуючи його особистий мобільний телефон. Ці дії відповідача призвели до утворення спільного боргу сім`ї в розмірі 75000 грн. Після виявлення цих фактів, відповідач визнала свою провину та написала боргову розписку, в якій зобов`язалася повернути частину боргу в розмірі 35000 грн. Вважає, що дії відповідача є грубим порушенням принципів добросовісності та чесності у шлюбі, а також завдали значної шкоди його матеріальним інтересам. Сім`я фактично припинила своє існування. Збереження сім`ї неможливо і суперечить його інтересам, примирення між ними неможливе. Позивач просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем аса ОСОБА_3 , зареєстрований 14.02.2025 у Ямпільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №50 та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 35000 гривень завданого матеріального збитку.

Відповідно до ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області від 09.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті з повідомленням сторін на 09.06.2025 о 10 годині 00 хвилин.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, вх.№3586 від 05.06.2025, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, а саме: судовою повісткою із рекомендованим повідомленням, про що свідчить підпис про отримання поштового відправлення. Про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив суду не подала, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у її відсутність до суду не надійшло.

Відповідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судовий розгляд справи за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_1 , виданого 14.02.2025 Ямпільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_1 14.02.2025 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 », актовий запис №6 (а.с.15).

Із копії посвідчення, серія НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , та копії акта обстеження №123 від 03.04.2025 встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є людиною з інвалідністю з дитинства та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає в орендованому будинку в м.Ямпіль (а.с.16)

Із відповіді №1330749 від 29.04.2025 встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20).

Із копії розписки ОСОБА_4 від 26.04.2025 (дата з виправленнями) встановлено, що ОСОБА_4 написала розписку про те, що вона зобов`язується виплатити ОСОБА_1 35000 грн., які вона зняла без його відома, так як відкривала рахунки в кредитних спілках за допомогою його телефону, використовувала його кредитну карту в своїх власних цілях без його відома (а.с.31).

Також ОСОБА_1 на підтвердження наявності в нього кредитних зобов`язань до позовної заяви долучив кредитний звіт з Українського бюро кредитних історій станом 27.03.2025 (а.с. 50-55).

Вирішуючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з наступного:

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст.1 СК України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Позивач в позовній заяві вказав, що збереження шлюбу між сторонами неможливе.

З огляду на викладене, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

З урахуванням небажання позивача підтримувати подружні стосунки, збереження шлюбу є неможливим і суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення, а тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими і суд має підстави для розірвання шлюбу між сторонами.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення завданих матеріальних збитків, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із нормами ЦПК України обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач без його відома та згоди відкривала кредитні договори у кредитних спілках, що призвело до утворення боргу в розмірі 75000 гривень.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2025.

Відповідно до частини 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Відповідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 стаття 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У Постанові ВС від 07 жовтня 2020 року у справі №752/7501/18, суд вказав, тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідна позиція закріплена, зокрема, і в Постанові ВС від 24 травня 2022 року у справі №333/911/20.

Доказів того, що відповідач не надавав згоди на укладення кредитних договорів та доказів про визнання договорів недійсними, як таких, що укладенні відповідачем як другим із подружжя без його згоди, позивач не надав. Також позивач не надав доказів того, що кошти, отримані відповідачем від укладення договорів, були витрачені не в цілях сім`ї, а особисто відповідачкою для задоволення її особистих потреб.

В обґрунтування своїх позовних вимог в цій частині позову позивач надав копію розписки ОСОБА_4 , в якій та зобов`язалася виплати ОСОБА_1 35000 гривень, які вона зняла без його відома. Однак, у вказаній розписці містяться виправлення, внаслідок чого не зрозуміло в якому саме місяці її було складено, а також не вказано дату, до якої ОСОБА_4 зобов`язалася виплати кошти. Оригінал розписки позивач суду не надав.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 також зазначено, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання цих коштів.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Верховний Суд у постановах від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 18 травня 2020 року у справі № 177/1659/17, від 03 червня 2020 року у справі № 461/9270/18-ц виснував, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів укладення між сторонами договору позики, за умовами якого ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_6 у борг (тобто з обов`язком повернути) 35 000 грн. у певний строк. На переконання суду надана позивачем копія розписки не є доказом укладення між сторонами договору позики на певних умовах, оскільки із її змісту не вбачається, що ОСОБА_4 є позичальником, яка отримала 26 квітня 2025 року або у інший день грошові кошти з умовою їх повернення у визначений строк.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_4 на його користь 35000 гривень завданого матеріального збитку є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а саме в частині розірвання шлюбу, судові витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при подачі позову і документально підтверджені квитанцією про сплату №0161-7104-9504-2104 від 26.04.2025 в частині розірвання шлюбу, за правилами ст.141 ч.1 ЦПК України покладаються на відповідача у розмірі, встановленому п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір», у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 247, 263-265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення завданого матеріального збитку задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 лютого 2025 року у Ямпільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Могилів-Подільському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №6.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер платника податків (ідентифікаційний номер) НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків (ідентифікаційний номер) НОМЕР_4 , судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 реєстраційний номер платника податків (ідентифікаційний номер) НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер платника податків (ідентифікаційний номер) НОМЕР_3 .

Повний текст судового рішення складено 09.06.2025.

Суддя Р.В. Швець