Справа № 515/270/25
Провадження № 2/515/480/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Олійника К. І.,

за участю: секретаря судового засідання Коренчук О. Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Татарбунари Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Вельчевої Н. М. звернулась до Татарбунарського районного суду із позовом до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала на те, що 19 жовтня 1953 року Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про що складено актовий запис №17.

24 квітня 1999 року представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл Одеської області укладено договір № 4325 купівлі-продажу нерухомого майна за умовами якого ОСОБА_4 , який був членом біржі продав, а ОСОБА_2 , який теж був членом біржі купив житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , який складається з двох кімнат, загальною площею 74,1 кв.м, в тому числі житлової площею 35,5 кв.м.

Біржовий договір укладений у 1999 році, тому на правовідносини щодо його укладення поширюються на той час Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Сторони виконували умови договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24 квітня 1999 року.

Протягом всього часу з моменту укладення договору ОСОБА_2 відрито володів та користувався придбаним майном.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, у тому числі й на вищезазначений житловий будинок.

ОСОБА_1 є спадкоємицею першої черги за законом. Інші спадкоємці першої черги відсутні.

За заявою заявниці приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І. І. заведено спадкову справу № 306/2024, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулакова І. І. від 18 грудня 2024 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_2 з причин того, що даний договір купівлі-продажу не посвідчений нотаріально та є неналежним правовстановлюючим документом.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 посвідчений представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл 24 квітня 1999 року за реєстраційним номером 4325 та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_2 на вищезазначений житловий будинок.

Рух справи

25 лютого 2025 року у порядку автоматизованого розподілу справ між суддями справу передано на розгляд судді Олійнику К. І.

26 лютого 2025 року Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

Витребувано від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського нотаріального округу Одеської області Сулакова І. І. засвідчену копію спадкової справи № 306/2024 до майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26 березня 2025 року ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Аргументи, доводи, клопотання учасників справи

Представник позивача, адвокат Вельчева Н. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (а.с.73).

Представник Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, адвокат Логінов О. Г., проти задоволення позову не заперечував (а.с. 71).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 4325, укладеного 24.04.1999 року зареєстрованого представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїлі, встановлено, що (надалі мовою оригіналу): « ОСОБА_5 , являющиеся членом биржи со статусом «Н», в дальнейшем «Продавцы», продал, а ОСОБА_2 , являющиеся членом биржи со статусом «Н», в дальнейшем «Покупатели», купил дом жилой с надворными постройками, имеющий общую площадь 74,1 кв.м., полезную площадь 58,1 кв.м, 2 комнат жилой площадью 35,5 кв.м по адресу: АДРЕСА_1 (а.с.25-26)

Також, п. 5 зазначеного договору, від 24.04.1999 року, передбачено, що (далі мовою оригіналу): «дом жилой с надворными постройками продан за 16 782,00 грн, которые получены «Продавцом» до подписания настоящего договора, и принадлежит новому собственнику: ОСОБА_2 ».

Відповідно до п. 11 вказаного договору, від 24.04.1999 року, (надалі мовою оригіналу): «Настоящий договор в соответствии с требованиями, установленными ст. 15 Закона Украины «О товарной бирже», зарегистрирован на Одесской товарной бирже в Журнале регистрации биржевых сделок с недвижимостью, регистрационный № 4325, от 24 апреля 1999 г.» (а.с. 26).

Також, зазначений договір зареєстровано, Татарбунарським РБТІ від 24.04.1999 року (далі мовою оригіналу): «Домовладение АДРЕСА_1 зарегистрирован по праву собственности за ОСОБА_2 на основании договора купли продажи, и записано в реестровую книгу под № 1-20» (а.с. 27).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.11.2024 № 402331330 право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстровано з 21.08.2003 року за ОСОБА_2 (а.с. 29).

Відповідно до копії паспорта гр. України серії НОМЕР_1 виданого Татарбунарським РВГУМВС України в Одеській області 08 травня 2007 року та копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 19 жовтня 1975 року (а.с.12,14) підтверджується, що 19 жовтня 1975 року було укладено шлюб між позивачкою та ОСОБА_2 , 1953 року народження, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено запис № 17. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_6 ».

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 19.05.2023 року, виданого Татарбунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Згідно з довідкою № 30, виданою виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області 17 лютого 2025 року, вбачається, що ОСОБА_2 на момент своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним була зареєстрована його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановою приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сулаков І. І. від 18 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі п.2 ч.1 ст.49 ЗУ «Про нотаріат» (а.с. 32).

Згідно з копією спадкової справи № 306/2024 щодо майна померлого ОСОБА_2 , заведеної приватним нотаріусом Білгород-Дністровської районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І. І., спадкоємцями після смерті ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_1 (а.с. 46-61).

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 14.02.2025 року, оціночна вартість об`єкта, а саме, житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , становить 350 699,94 грн (а.с. 32-33).

У судовому засіданні також встановлено (зі слів позивача), що ОСОБА_4 помер.

Мотивувальна частина

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно із ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом статей 57,58 Конституції України, статті 5 ЦК України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Договір купівлі-продажу спірного майна вчинений 24 квітня 1999 року, тобто під час дії ЦК 1963 року, статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири (житлового будинку), якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Згідно статті 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору.

Відповідно до ст. 153 ЦК 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Приписами ст. 224 ЦК 1963 року встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

При укладанні договору купівлі-продажу від 24 квітня 1999 року сторони правочину керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Отже, вказаний договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 47 ЦК 1963 року та роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною.

В укладеному 24 квітня 1999 року договорі купівлі-продажу сторони правочину повністю оговорили усі істотні умови договору. Усі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами правочину виконані в повному обсязі. Факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору не оскаржено і ніким не оспорено.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Враховуючи, що під час укладення 24 квітня 1999 року договорі купівлі-продажу сторони правочину у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне виконання сторонами, а також зважаючи на те, що ОСОБА_4 помер і можливості нотаріально посвідчити вказаний правочин не має можливості, суд вважає за необхідне визнати дійсним вказаний договір.

Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року в редакції, що діє на теперішній час, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв станом на 2001 рік, визначено, що громадянин набуває право власності на майно одержане внаслідок укладення угод не заборонених законом.

Отже, на підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оскільки зазначена угода цілком виконана сторонами, протизаконних дій не містить, і була укладена на біржі відповідно до норм Закону України «Про товарні біржі», який діяв на той час, на думку позивача на сьогодні фактично втрачена можливість нотаріального посвідчення угоди через відсутність сторін, та неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, суд доходить висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом задоволення позову. Пред`явлені позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог про визнання права власності

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд враховує, що право власності померлого ОСОБА_2 на спірне майно ніким не оспорюються, зважаючи й на те, що таке право зареєстроване за останнім у встановленому законом порядку (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05.11.2024 № 402331330).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що визнаючи угоду дійсною, подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується.

Визнання угоди дійсною є ефективним способом захисту у даних правовідносинах, що в послідуючому знімає перешкоду в оформленні права власності за відсутності нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем при подачі позову сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн + 1211,20 грн (а.с.5,6).

Доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано.

З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 грн. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 76-82, 133, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання договору дійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, задовольнити частково.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 , посвідчений представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл 24 квітня 1999 року за реєстраційним номером 4325.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Татарбунарська міська рада, місцезнаходження: 68100, Одеська область, Білгород-Дністровський район, м. Татарбунари, вул. Лесі Українки, 18, .

Суддя К. І. Олійник

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2025 року