КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8704/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Галась І.А. в м. Київ 03 лютого 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач ТОВ «ФК «Ейс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року в розмірі 76239,57 грн., судовий збір 2422,40 грн., витрати на правничу допомогу 6000 грн.

Позов мотивував тим, що 22 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 633748629 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідно до п. 1.1 договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 19000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов зазначених у договорі, додатках до нього та правил надання грошових коштів у позику. Відразу після укладення договору 22 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 19000 грн. на банківську картку відповідача НОМЕР_1 , що є доказом прийняття ним пропозиції кредитора. Загальна сума заборгованості на момент подання позовної заяви за кредитним договором становить 76239,57 грн., що складається із 18998,90 грн. заборгованості по кредиту, 57240,67 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01 строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. 28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін. 31 грудня 2020 року між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишилась як 28 листопада 2018 року та № 28/1118-01. 31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. З урахуванням визначених строків дії цього договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось не одномоментно, а протягом всього часу його дії.

Предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення прав вимог до боржників, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Реєстр боржників не є разовим документом, оскільки договір факторингу передбачає (не забороняє) можливість їх укладення множинну кількість разів у випадку бажання та необхідності сторін. За витягом з реєстру прав вимоги № 132 від 04 травня 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (з урахуванням додаткових угод до нього) ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 51332,28 грн.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року, в подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» уклали ряд додаткових угод: № 2 від 03 серпня 2021 року, № 3 від 30 грудня 2022 року, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишились без змін.

Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Право вимоги від клієнта до фактора переходять в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, встановленому в відповідному додатку договору. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 76239,57 грн.

17 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 17/07/24, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЕЙС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. За цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання, плату за позикою, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Відповідно до п. 1.2 перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги.

Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 17/07/24 від 07 липня 2024 року від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 76239,57 грн. Даний факт підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 17/07/24 від 07 липня 2024 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «ФК «ЕЙС», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за кредитним договором в розмірі 76239,57 грн., судовий збір в розмірі 2422,40 грн. та 3633,60 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що судом першої інстанції встановлено факт укладення кредитного договору та підписання його одноразовим персональним ідентифікатором.

Щодо переходу прав за кредитним договором до позивача, наводив зміст ст. 204, 512, 513, 1077, 1078, 1079 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року в справі № 465/646/11, від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18 щодо ознак договору факторингу, вказував, що 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало договір факторингу № 28/1118-01, копія якого містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору. З урахуванням визначених строків дії договору та додаткових угод до нього, його виконання здійснювалось протягом всього часу його дії з 28 листопада 2018 року по 31 грудня 2024 року.

Вказував, що предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах вимоги.

На підтвердження переходу прав вимоги позивачем надано довідку, видану ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідно до якої 04 травня 2021 року було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року на користь ТОВ «Таліон Плюс» згідно укладеного договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року. Таким чином, Реєстр прав вимоги № 132, згідно з яким відступається право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , підписаний ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і ТОВ «Таліон Плюс» 04 травня 2021 року, тобто у межах строку дії факторингу від 28 листопада 2018 року, що не суперечить закону.

Наголошував, що реєстр прав вимоги, до якого був включений кредитний договір № 633748629 від 22 січня 2021 року, укладений 04 травня 2021 року, тобто через чотири місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру прав вимоги вже існувало, а не було майбутнім.

Вказував, що предметом договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року є відступлення прав вимоги, зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 76239,57 грн.

17 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 17/07/24, відповідно до умов якого позивачу відступлено право вимоги до відповідача за кредитним договором. На підтвердження переходу права вимоги до позивача, разом з позовною заявою долучено акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 17/07/24 від 17 липня 2024 року.

Тобто, право вимоги за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», а в подальшому до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивача після підписання відповідних документів (реєстрів та акту), які підтверджують перехід прав вимоги.

Не погоджувався із застосуванням судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року в справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року в справі № 334/6972/17, від 02 листопада 2021 року в справі № 905/306/17, оскільки у справі № 753/20537/18 перехід прав залежить від оплати, а в справі, що розглядається, від підписання документів. У постанові по справі № 334/6972/17 відмова в позові була зумовлена тим, що не були надані всі необхідні документи, проте у даній справі основним доказом виступає реєстр прав вимоги та інші документи, пов`язані безпосередньо з передачею права вимоги. Отже, подібність справ відсутня. Справа № 905/306/17 стосувалася питання щодо недолучення позивачем документів на підтвердження переходу прав вимоги та неналежного засвідчення самого договору нотаріусом, що стало підставою для відмови в позові. Також даний спір стосувався заміни первинного кредитора у виконавчому провадженні, що має різне нормативно-правове регулювання.

Оскільки в договорах факторингу чітко визначено, що моментом набуття прав вимоги є підписання Реєстру прав вимог або акту прийому-передачі реєстру, то позивач належним чином довів факт переходу прав вимоги.

Вказував, що чинне законодавство не встановлює прямої вимоги про те, що право вимоги переходить лише після оплати. Ст. 1077 ЦК України, яка регулює факторинг, лише встановлює обов`язок сплати за договором факторингу, але не визначає момент переходу прав, що дозволяє сторонам договору самостійно визначати, коли відбувається перехід прав вимоги, що відповідає загальному принципу свободи договору.

Вказував, що постанова Верховного Суду в справі № 905/306/17 від 02 листопада 2021 року також підтверджує, що право вимоги може перейти раніше фактичної оплати, якщо інше не передбачено договором. Таким чином, якщо в договорі факторингу передбачено перехід прав в момент підписання реєстру або акту, і ці документи надано до суду, то позивач належним чином довів перехід прав вимоги.

Посилався на положення договорів, у яких сторони погодили порядок оплати договорів факторингу.

Вказував, що для повного та всебічного розгляду справи долучає докази оплати за договором факторингу № 17/07/24 та № 05/0820-01.

Повідомляв про витрати на правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 6000 грн., та в апеляційному суді в розмірі 6000 грн.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, погоджувалася з висновками суду першої інстанції та встановленими обставинами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 633748629 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 19000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником. Згідно графіку розрахунків, днем повернення кредиту є 21 лютого 2021 року (а. с. 18 - 20).

Згідно платіжного доручення від 22 січня 2021 року, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» доручило перерахувати на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 19000 грн. (а. с. 29).

Згідно довідки № 07/2024 АТ КБ «ПриватБанк», за дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було здійснено успішні платежі через платіжний сервіс LiqPay на карти клієнтів, в тому числі 22 січня 2021 року в розмірі 19000 грн. на картку НОМЕР_1 (а. с. 38 зворот).

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року, який здійснений ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», сума заборгованості ОСОБА_1 становить 50895,31 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 19000 грн., та відсотків у розмірі 36592,28 грн. (а. с. 49).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року, який здійснений ТОВ «Таліон Плюс», сума заборгованості ОСОБА_1 становить 76239,57 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 18998,90 грн. та відсотків у розмірі 57240,67 грн. (а. с. 54).

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 (а. с. 58 - 61).

Згідно із п.2.1 укладеного договору, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.

Згідно п.п. 1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Відповідно до пункту 8.2 договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року строк дії договору закінчується 28 листопада 2019 року.

28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду № 19 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року (а. с. 37).

31 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено додаткову угоду № 26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 31 грудня 2021 року (а. с. 43 - 47).

Додатковою угодою № 27 від 31 грудня 2021 року строк дії договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року продовжено до 31 грудня 2022 року (а. с. 40).

Згідно довідки ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» від 16 липня 2024 року, повідомлено, що 04 травня 2021 року було здійснено відступлення права вимоги за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року, укладеного з ОСОБА_1 , ТОВ «Таліон Плюс» (а. с. 15).

Згідно реєстру прав вимоги № 132 від 04 травня 2021 року, від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон плюс» мали перейти права вимоги за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року (а. с. 41).

17 липня 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» було укладено договір факторингу № 17/07/24, п. 1.1 розділу 1 якого передбачено, що фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані, зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 і є невід`ємною частиною договору.

Згідно п. 1.2 договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (а. с. 64 - 67).

Згідно реєстру прав вимоги до договору факторингу, від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» мали перейти права вимоги за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року (а. с. 55 - 56).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копії платіжних інструкцій від 17 липня 2024 року на підтвердження оплати грошової вимоги згідно договору факторингу № 17/07/24 від 17 липня 2024 року, від 30 травня 2023 року № 4097 на підтвердження оплати грошової вимоги згідно реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року та договору факторингу № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас, в апеляційній скарзі не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не обґрунтував неможливість подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові ТОВ «Фінансова Компанія «Ейс» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт набуття ним права вимоги за кредитними договорами, за якими відбувається стягнення, як і не доведено факт наявності та розмір заборгованості за даними договорами у відповідача перед позивачем.

Апеляційний суд в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо

вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України, яка поширюється на кредитні договори, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, згідно яких належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Так, судом першої інстанції зроблено правильні висновки, що додатки до договору факторингу (акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників, в яких зазначено прізвище, ім`я та по батькові боржника, номер договору, дата його укладання та сума боргу) без банківської виписки з особового рахунку позичальника жодним чином не підтверджують, яку суму коштів отримала відповідач за укладеним договором, яка частина тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена нею, та яка частина сплачена не була стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування.

Судом першої інстанції надано правильну оцінку доводам позивача щодо отримання коштів відповідачем відповідно до даної операції та поставлено їх під сумнів, оскільки без зазначення повного номера банківської картки, на яку було здійснено переказ кредитних коштів, неможливо встановити, що вона належить саме відповідачу.

Дійсно, матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач володіла або користувалася банківською карткою НОМЕР_1 , даний номер не є повним. Позивачем не надано доказів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідачу відповідного рахунку.

На підтвердження обставин зарахування відповідачу кредитних коштів позивачем надано платіжне доручення від 22 січня 2021 року, яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» доручило перерахувати на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 19000 грн. (а. с. 29).

Разом із тим, платіжне доручення не може вважатися належним доказом надання ОСОБА_1 кредиту на підставі вказаного договору, оскільки є документом, який створено самою фінансовою установою, та не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу.

Документ, наданий ТОВ «Юніт Капітал» під назвою «Виписка з особового рахунка за кредитним договором № 633748629 (а. с. 30) фактично таким не являється, оскільки складений не банком, а самим ТОВ «Юніт Капітал», та не має обов`язкових реквізитів, які передбачені Положенням про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Даний документ не містить інформації щодо періоду утворення заборгованості, а лише узагальнені суми по тілу кредиту та відсоткам, і в ньому не зазначено відсоткової ставки, за якою відсотки були нараховані. При цьому сама по собі ідентифікація позивачем як виписки з рахунку складеного ним письмового документу, не наділяє цей документ ознаками та правовою силою первинного документа.

Отже, позивачем не надано суду жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок ОСОБА_1 на підставі договору № 633748629 від 22 січня 2021 року, а також документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідного рахунку відповідачу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані в позовній заяві, а, отже, не є належними доказами наявності заборгованості, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності та розміру заборгованості, на якій наполягає позивач. Самі по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такі розрахунки заборгованості не підтверджують наявності заборгованості у відповідача перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги, що розрахунки заборгованості, створені та підписані електронними підписами ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» є належними, повними та вичерпними доказами заборгованості, оскільки вони охоплюють всі необхідні обчислення сум, які стягуються, та містять таблиці з відповідними даними та обчисленнями, а також підпадають під дію ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також враховує, що як вбачається з матеріалів справи, строк дії кредитного договору від 22 січня 2021 року, укладеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з ОСОБА_1 , сторонами визначений 30 днів до 21 лютого 2021 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, згідно розрахунків заборгованості за кредитним договором № 633748629 від 22 січня 2021 року, складених ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», вбачається, що відсотки за користування кредитом зі строком користування до 21 лютого 2021 року продовжували незаконно нараховуватися кредиторами після закінчення строку основного зобов`язання (а. с. 48, 49, 54).

При цьому обґрунтований розрахунок сум, що стягуються, позивачем у позовній заяві всупереч п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України не наведено, відсутній такий розрахунок і у документах, наданих до позову, якими позивач обґрунтовує перехід права вимоги до відповідача, отже заявлена позивачем до стягнення сума грошової вимоги не може вважатися доведеною та обґрунтованою.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач мотивує свої вимоги тим, що право вимоги від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», на підставі договорів факторингу, які були укладені 28 листопада 2018 року, 05 серпня 2020 року та 17 липня 2024 року, та на підставі додаткових угод, якими продовжено строк дії договору факторингу від 28 листопада 2018 року №28/1118-01, однак набуття права вимоги позивачем до ОСОБА_1 на підставі цих договорів не підтверджено належним чином.

Апеляційний суд в цілому погоджується з цими доводами, оскільки, з огляду на недоведеність обставин отримання відповідачем кредитних коштів, надані позивачем документи не є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги до відповідача.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 02 листопада 2021 року та від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 викладено правовий висновок, згідно якого для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі.

В контексті вищевикладених правових висновків Верховного Суду апеляційний суд враховує, що матеріали справи не містять договору факторингу № 05/0820-01, який, за доводами позивача, мав бути укладений 05 серпня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн фінанс», а лише додаткові угоди до цього договору, надані в копіях.

Апеляційним судом не приймаються посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах апеляційних судів у інших справах за позовами ТОВ «ФК «ЕЙС» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, зважаючи на те, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (а не апеляційних судів).

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції встановлено факт укладення відповідачем кредитного договору з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та не є підставою для задоволення позову.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з помилковими висновками суду першої інстанції, що право вимоги до відповідача вказано лише у реєстрі прав вимоги і не існувало на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01; вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» щодо відповідача на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01 не було, та сторони зазначеного договору факторингу не могли передбачити, що 22 січня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» буде укладено кредитний договір з відповідачем.

Такі висновки ґрунтуються на помилковому тлумаченні судом першої інстанції ст. 1078 ЦК України, відповідно до якої предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Так, за умовами договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більше ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не змінює попередній (п. 2.2).

Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимоги (п. 4.1).

Відповідно пункту 1.3 договору, правом вимоги є всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно з п. 8.1 цього договору, договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (за наявності її у сторони).

Строк дії вказаного договору згідно п. 8.2 було встановлено до 28 листопада 2019 року.

У подальшому додатковими угодами вносились зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2022 року включно.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про те, що право вимоги за кредитним договором від 22 січня 2021 року, укладеним після укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, не могло бути переданим як майбутня невизначена вимога, якої не існувало на момент укладення договору факторингу, є передчасними та помилковими.

За даних обставин у суду першої інстанції не було підстав для врахування постанов Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16, від 29 червня 2021 року у справі № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі № 5026/886/2012, наведених у рішенні, у яких Верховним Судом викладено правові висновки щодо застосування норм права, якими врегульовано відступлення права вимоги (ст. 512 ЦК України), а не правовідносини за договором факторингу (ст. 1077, 1078 ЦК України).

Крім того, звертаючи уваги на відсутність в матеріалах справи доказів оплати за договором факторингу від 28 листопада 2018 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до умов зазначеного договору факторингу, перехід права вимоги пов`язується не з фактом сплати коштів, а з підписанням реєстру прав вимог, які фіксують передачу прав.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, не доведено факту наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, не доведено факту набуття позивачем права вимоги за кредитним договором, за яким відбувається стягнення, однак в частині висновків щодо недоведеності переходу прав вимоги до позивача виходив із помилкових мотивів, припустився неправильного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення та викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.