Справа № 503/1194/24
Провадження № 2/503/163/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року

Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Калашнікової Т. О.,

при секретарі Поліковській О.І.,

за участю:

представника позивача адвоката Богуш М.К.,

представника відповідача адвоката Мартинюка Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима Одеської області в режимі відеоконференції за участю представника позивача - адвоката Богуш М.К. цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» (далі ТОВ) звернулось до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання обов`язків. В обґрунтування позовних вимог представник ТОВ зазначив, що 01.07.2023 року відповідача було прийнято на посаду «водія транспортного засобу» ТОВ. Того ж дня між сторонами було підписано Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, пунктом 1 якого встановлено, що працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодженості і цілісності довірених йому Роботодателем матеріальних цінностей. Для виконання посадових обов`язків та поставлених завдань відповідачу було ввірено автомобіль MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності Товаристу. 21 січня 2024 року водій ОСОБА_1 відповідно до подорожнього листа виїхав за маршрутом Переяслав-Київ. Однак, після виконання цього останнього замовлення (виїзду), було виявлено пошкодження й порушення цілісності ввіреного відповідачу автомобіля, а саме: тріщини у передньому бампері; подряпини у передньому нижньому спойлері; руйнування правого облицювання авто; розриви у правому вхідному модулі; деформація правої нижньої підніжки та руйнування кришки нижче правого дзеркала. Наступного дня відповідач на роботу не з`явився та про причини неявки роботодателя не повідомив. У зв`язку із відсутністю відповідача на робочому місці тривалий час без поважних причин, його було звільнено із займаної посади з 05 лютого 2024 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).

У подорожньому листі від 21.01.2024 року та в подальшому висновком експерта про оцінку транспортного засобу №03/24 від 06.02.2024 року встановлені пошкодження транспортного засобу та вартість відновлювального ремонту автомобіля MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 , що складає 27 183 гривні. Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 , як особа, яка несе повну індивідуальну матеріальну відповідальність відповідно до умов укладеного та підписаного ним договору, під час виконання своїх трудових обов`язків не забезпечив неушкодженість та цілісність ввіреного йому автомобіля, на якому лише він здійснював виїзди, що підтверджується показами одометра, вказаними у подорожніх листах та висновку експерта, представник позивача просить стягнути з відповідача завдану ним шкоду в розмірі 27183 гривні, що становить вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» судовий збір, сплачений позивачем за звернення до суду з даним позовом в розмірі 3028 гривень, витрати на проведення експертизи в розмірі 7400 гривень т а витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, посилаючись на те, що посада водія не входить до Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальним питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року №447/24. При цьому, представник відповідача також звернув увагу суду на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 29 січня 2018 року у справі №743/1641/15-ц, від 29 жовтня 2020 року у справі №264/2076/17 та від 28 липня 2021 року у справі №524/2050/19. Вважає, що відповідач не може нести матеріальну відповідальність у повному обсязі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, оскільки такий договір з ним не може бути укладеним. З цих підстав, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Інші обставини позову представник відповідача не оспорював. До того ж, у визначений судом строк, відповідач та його представник відзив на позовну заяву відповідно до вимог ст.178 ЦПК України не подавали

Заслухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) №22-К від 30 червня 2023 року про прийняття на роботу ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» ОСОБА_1 з 01 липня 2023 року був прийнятий на посаду водія транспортного засобу Товариства (а.с.9 зворот). Для виконання посадових обов`язків та поставлених завдань йому було надано автомобіль MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 з причепом д.н.з. НОМЕР_2 . Ця обставина підтверджується подорожніми листами від 13.01.2024 року та від 21.01.2024 року (а.с. 12, 14).

Як вбачається із копії подорожнього листа б/н від 13 січня 2024 року водію ОСОБА_1 довірено перевезення автомобілем MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 з причепом д.н.з. НОМЕР_2 за маршрутом Умань-Ізмаїл та Ізмаїл-Переяслав (а.с. 12).

Відповідно до копії подорожнього листа б/н від 21 січня 2024 року водію ОСОБА_1 довірено перевезення автомобілем MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 з причепом д.н.з. НОМЕР_2 за маршрутом Переяслав-Київ (а.с.14).

По завершенню останнього виїзду автомобіля MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та повернення транспортного засобу в гараж ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» було виявлено ряд механічних пошкоджень цього автомобіля, а саме: тріщини у передньому бампері; подряпини у передньому нижньому спойлері; руйнування правого облицювання авто; розриви у правому вхідному модулі; деформація правої нижньої підніжки та руйнування кришки нижче правого дзеркала. Ця обставина підтверджується копією подорожнього листа б/н від 21.01.2024 року із зафіксованими показниками одометра (а.с.14), а також висновком експерта №04/24 про оцінку транспортного засобу від 12.02.2024 року (а.с.21-25).

У зв`язку із відсутністю водія ОСОБА_1 на робочому місці з 22 січня 2024 року без поважних причин відповідно до наказу № 30/1-К/ПР від 05 лютого 2024 року ОСОБА_1 звільнено з 06 лютого 2024 року за прогул без поважних причин по п. 4 ч.1 ст. 40 КзПП України (а.с. 20).

Крім того, відповідно до висновка експерта №04/24 про оцінку транспортного засобу від 12.02.2024 року (а.с.21-25) вартість відновленого ремонту автомобіля MAN TGX 18.440 BLS, д.н.з. НОМЕР_1 становить суму в розмірі 27183 гривні 00 копійок.

Вищевказані обставини не оспорювались сторонами та в розумінні ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках.

Статтями 12,81 ЦПК України закріплено обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Предметом регулювання законодавства про працю є забезпечення гарантій при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації (глава ІХ КЗпП України).

Згідно зі статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

Пунктом першим статті 134 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до статті 135-1 КЗпП письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та:

1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою необхідно розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду в повному обсязі. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» обґрунтовує позовні вимоги тим, що з відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

Водночас, такий договір в силу норм ст. 135-1 КЗпП може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та, зокрема займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. А перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Станом на час вирішення справи судом Кабінетом Міністрів України відповідний перелік посад і робіт не затверджено.

В правовому висновку, викладеному у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.10.2018 року у справі № 491/961/16-ц зазначено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Відповідно до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» від 21.04.2022 певні нормативно-правові акти Союзу РСР та Української РСР (Української СРР) або втратили чинність, або перестали застосовуватись на території України або були змінено відповідно до теперішніх реалій.

Відповідно до Додатку № 1 Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У п. 362 вказаного Додатку зазначено про Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами).

У межах вказаного Указу Президії Верховної Ради СРСР у п. 11 зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Радою Міністрів СРСР.

Як наслідок, Перелік, що був Додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14.09.1981 року №259/16-59) не підлягає застосуванню на території України, не є чинним станом на час вирішення справи судом.

Судом встановлено, що визначений п. 1 ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України перелік посад на даний час не затверджений Кабінетом Міністрів України. Однак, така «прогалина» у чинному законодавстві не означає неможливості судового захисту.

Отже, суд, оцінюючи фактичні правовідносини, які склались між сторонами дійшов до таких висновків.

Вирішуючи питання про можливість укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність відповідно до положень ст. 135-1 КЗпП суд враховує наступне.

Відповідач ОСОБА_1 перебував на посаді водія транспортного засобу ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП».

01.07.2023 року між ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» та ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до п.1 якого працівник, що займає посаду водія транспортного засобу і виконує роботу, пов`язану із збереженням, обробкою, продажем (відпуском), видаванням, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення неушкодженості і цілісності довірених йому роботодателем матеріальних цінностей.

Даний договір був укладений сторонами в порядку п.1 ч.1 ст.135-1 КЗпП України, підписаний ОСОБА_1 та ніким з них не оспорювався.

Ретельний аналіз вищевказаних норм законодавства та обставин справи вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 , як водій транспортного засобу, який виконував на належному позивачеві транспортному засобі завдання по перевезенню, підписавши договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність в порядку п.1 ч.1 ст.135-1 КЗпП України, взяв на себе зобов`язання відшкодувати збиток, принесений роботодавцю внаслідок не забезпечення цілісності та неушкодженості ввірених йому матеріальних цінностей (автомобіля), який виник унаслідок порушення водієм ОСОБА_1 підтверджених зобов`язань, встановлених у вищевказаному договорі.

Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, в їх сукупності, встановивши, що заподіяння шкоди сталося з вини відповідача під час виконання ним трудових обов`язків, що доведено позивачем належними та достовірними доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов висновку про те, що ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» має право вимоги до відповідача, а позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди у вигляді відшкодування вартості відновлювальних робіт пошкодженого відповідачем транспортного засобу, підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Частиною 6 цієї статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ч. 1 п.п. 1,2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

При зверненні до суду із позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 3028 гривень, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки позов у цивільній справі задоволений у повному обсязі. Дана обставина підтверджується платіжною інструкцією №210 від 24.05.2024 року (а.с.1).

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України адвокатом позивача разом з клопотанням/заявою подано до суду Акт про надання правової допомоги від 07.04.2025 року відповідно до умов Договору про надання правової допомоги від 08.05.2024 року, укладеного між ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» та адвокатом Богуш М.К.

На виконання пункту 3.2 Договору про надання правової допомоги від 08.05.2024 року, за надання Адвокатом правничої допомоги (аналіз наданих матеріалів, пошук судової практики 2000 гривень; підготовка позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої працівником 10000 гривень; підготовка додатків до позову, направлення позову з додатками відповідачу 2000 гривень та участь в судових засіданнях за 1 годину 2000 гривень) клієнт повинен сплатити вартість наданих адвокатом послуг, яка складає загальну суму в розмірі 16000 гривень.

Запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права.

Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Судом встановлено, що позивач ТОВ «АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП» на виконання п.3.2 Договору про надання правової допомоги від 08.05.2024 року сплатив адвокату Богуш М.К. обумовлений умовами вказаного правочину гонорар в сумі 10000 гривень за підготовку позову до суду. Ця обставина підтверджується копією виписки з рахунку АТ «УКРСИББАНК» від 23.05.2024 року (а.с.42). Крім того, як вбачається з виписки по рахунку АТ «ПУМБ» від 17.02.2025 року позивач сплатив адвокату Богуш М.К. вартість послуг з юридичного консультування в загальному розмірі 6000 гривень.

Враховуючи складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг, ту обставину, що розмір гонорару визначений за погодженням адвоката з клієнтом та обумовлений умовами відповідного Договору, такі витрати є реальними та співмірними з ціною позову, суд ввважає, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 16000 гривень.

Крім того, відповідно до платіжної інструкції №69 від 08.02.2024 року (а.с.40) позивач сплатив витрати за проведення експертизи про оцінку транспортного засобу в розмірі 7400 гривень, що підлягають стягненню з відповідача.

На підставі наведеного, керуючись ст.4, 5, 12, 13, 141, 247, 263, 265, 268, 280-282 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП", , юридична адреса: 02154, м. Київ, проспект Соборності, 30, офіс 344, матеріальну шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків по оплаті відновленого ремонту пошкодженого транспортного засобу в розмірі 27183 (двадцять сім тисяч сто вісімдесят трьох) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТЛАНТІС ТРАНС ГРУП", , юридична адреса: 02154, м. Київ, проспект Соборності, 30, офіс 344, сплачений позивачем за звернення до суду з даним позовом судовий збір в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень, 16000 (шістнадцять тисяч) гривень сплачених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також витрати за проведення експертизи оцінки вартості транспортного засобу в розмірі 7400 (сім тисяч чотириста) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.О. Калашнікова