Провадження № 22-ц/801/1050/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 рокуСправа № 127/42424/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Вінницька обласна рада, Вінницька обласна військова адміністрація

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вінницької обласної ради, Вінницької обласної військової адміністрації, про нарахування та стягнення заробітної плати, за апеляційною скаргою представника Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи адвоката Безрученка Дениса Павловича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Борисюк І. Е., повний текст рішення складено 28 лютого 2025 року,

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вінницької обласної ради, про нарахування та стягнення заробітної плати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач працює лікарем-хірургом Тульчинської міжрайонної МСЕК у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи (далі ВОЦМСЕ). З 01 січня 2022 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», згідно з якою розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється у межах фонду оплати праці на 2022 рік: на рівні не менше 20000,00 гривень лікарям (крім лікарів-інтернів) та професіоналам з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я.

Як зазначає позивач, ВОКМСЕ відноситься до державної (комунальної) форми власності, проте вказану постанову не застосовував і, як результат, підвищення заробітної плати відповідно до вищезазначеної постанови з 01 січня 2022 року не відбулось. Відтак вважає, що з 01 січня 2022 йому протиправно не виплачується заробітна плата у відповідності до вказаної постанови.

За таких обставин позивач просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому різницю заробітної плати за період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року з урахуванням фактично відпрацьованого часу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 січня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Вінницьку обласну військову адміністрацію.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року позов задоволено. Зобов`язано відповідача нарахувати ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року пропорційно до відпрацьованого часу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» і виплатити йому різницю між виплаченою та нарахованою заробітною платою за період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року №2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я». Стягнуто з відповідача в дохід держави 1211,20 гривень судового збору.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ВОЦМСЕ адвокат Безрученко Д. П. оскаржує його в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржуване рішення ухваленим за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат вказує, що у період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року ВОЦМСЕ не мав чинної ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики. Тому, з урахуванням роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 28 січня 2022 року №10-13/2496/2-22, підстави для застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» відсутні.

Окрім того, вказує, що відповідач у повному обсязі фінансується за рахунок коштів обласного бюджету, субвенції на підтримку з державного бюджету місцевим бюджетам, тому вважає, що вимоги позивача щодо зобов`язання Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи нарахувати та виплатити заробітну плату з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року у відповідності до постанови Кабінету міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» є безпідставними та необґрунтованими.

17 квітня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Вінницької обласної ради Сенів А. М., у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що суд ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Вказує на помилковість доводів скаржника про звільнення його від обов`язку застосовувати постанову Кабінету Міністрів України щодо питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я у зв`язку з відсутністю чинної ліцензії на провадження господарської діяльності з медичної практики, оскільки такі не відповідають нормам законодавства про працю.

Також 23 квітня 2025 року позивачем ОСОБА_1 поданий відзив на апеляційну скаргу відповідача, де просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його законним, обґрунтованим, таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Заперчуючи доводи апеляційної скарги, вказує, що відсутність ліцензії не впливає на предмет спору, а держава закріпила мінімальну гарантію для лікарів та медичних сестер закладів охорони здоров`я незалежно від того, яка діяльність здійснюється та чи потребує вона ліцензування.

Окрім того, 15 квітня 2025 року Вінницька обласна державна адміністрація подала свої пояснення, де вказала, що рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а апеляційну скаргу вважає обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення; погоджується із її доводами, у тому числі і в тому, що в період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року центр не мав чинної ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики, а тому з урахуванням роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 28 січня 2022 року № 10-13/2496/2-22 підстави для застосування до Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи положень постанови КМУ № 2 від 12 січня 2022 року «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.

Судом установлено, що згідно із дипломом серії НОМЕР_1 , виданим 25 червня 1993 року, ОСОБА_1 у 1993 році закінчив Вінницький медичний інститут імені М. І. Пирогова і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа» та здобув кваліфікацію лікаря.

Із довідки Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи № 18/1 від 19 грудня 2024 року вбачається, що позивач працює у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи на посаді «лікар-хірург» та за період з 01 січня 2022 року по 14 березня 2023 року його загальний дохід становив 161307,14 грн.

31 січня 2022 року первинна профспілкова організація Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи відповідно до ч. 9, 10 ст. 21 «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» внесла подання керівнику ВОЦМСЕ про усунення порушень законодавства про працю та колективного договору у Вінницькому обласному центрі медико-соціальної експертизи, а саме, зокрема: підвищити з 01 січня 2022 року працівникам заробітну плату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

У відповідь на вищевказане подання 23 лютого 2022 року ВОЦМСЕ повідомив, що даний центр не є комунальним некомерційним підприємством та не входить до медичних закладів, які працюють згідно з договором з Національною службою здоров`я України за програмою медичних гарантій. Центр в повному обсязі фінансується за рахунок коштів обласного бюджету, субвенції на підтримку з державного бюджету місцевим бюджетам. Станом на 16 лютого 2022 року за січень 2022 року виплачена заробітна плата згідно затвердженої тарифікації та відповідно до фінансування. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» адміністрація звернулася до Вінницької обласної ради та галузевого департаменту щодо необхідності додаткового фінансування з метою виконання даної постанови.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем, займає посаду лікаря-хірурга, виходив із того, що такий нормативно-правовий акт як постанова Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Про деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» встановлює державну гарантію мінімальної оплати праці медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, до числа яких відносить лікарів (крім лікарів-інтернів) та професіоналів з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я, а також молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівців з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврським) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства. Недотримання роботодавцем вказаних гарантій є протиправним порушенням прав таких медичних працівників.

Невиплата позивачу у період з 01 січня 2022 року по 19 липня 2022 року заробітної плати в розмірі, на який він мав право, відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, є втручанням у його право, відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, є втручанням у його право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. З огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач не отримав належну йому заробітну плату у повному обсязі, спрямовані ним вимоги на одержання цих виплат, відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

За таких обставин суд вважав наявними підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому різницю між виплаченою та нарахованою заробітною платою пропорційно до відпрацьованого часу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я».

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до вимог законодавства та положень Статут відповідача, наявність/відсутність відповідної ліцензії вказує лише на можливість здійснення певної господарської діяльності медичним закладом та не може бути наслідком невиплати гарантованої державою заробітної плати працівнику.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів цілком погоджується.

За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 98 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Також ст. 13 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про оплату праці» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників. Умовим розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та ч. 1 статті 10 цього Закону.

Відповідно до п. «ж» ч. 1 ст. 77 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні і фармацевтичні працівники мають право на оплату праці у державних та комунальних закладах охорони здоров`я у розмірі, не нижчому, ніж визначено Кабінетом Міністрів України, у тому числі з дотриманням гарантій щодо мінімальної заробітної плати.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» встановлено, що:

1) розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється у межах фонду оплати праці на 2022 рік: -на рівні не менше 20000 гривень лікарям (крім лікарів-інтернів) та професіоналам з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я; -на рівні не менше 13500 гривень для посад молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства;

2) граничний розмір надбавок, передбачених у підпункті «а» підпункту 2 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (Офіційний вісник України, 2002 р., № 36, ст. 1699), може бути збільшений для досягнення розміру нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, передбаченого підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови;

3) надбавки, установлені з урахуванням положень підпункту 2 пункту 1 цієї постанови, не враховуються під час установлення доплат та інших надбавок медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності;

4) диференціація заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності здійснюється у межах фонду оплати праці шляхом встановлення доплат та надбавок з урахуванням складності, відповідальності та умов виконуваної роботи, кваліфікації працівника, результатів його роботи;

5) у разі встановлення медичному працівнику неповного робочого дня або неповного робочого тижня, а також під час невиконання працівником у повному обсязі встановленої норми тривалості робочого часу вимога щодо розміру оплати праці, передбачена підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови, застосовується пропорційно до відпрацьованого часу.

У п.п. 5 п. 1 цієї постанови передбачено, що у разі встановлення медичному працівнику неповного робочого дня або неповного робочого тижня, а також під час невиконання працівником у повному обсязі встановленої норми тривалості робочого часу вимога щодо розміру оплати праці, передбачена підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови, застосовується пропорційно до відпрацьованого часу.

Таким чином, постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», яка є нормативно-правовим актом, встановлено державну гарантію мінімальної оплати праці медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, до числа яких віднесено лікарів (крім лікарів-інтернів) та професіоналів з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я, а також молодших спеціалістів з медичною освітою (фахових молодших бакалаврів), фахівцям з початковим рівнем (короткий цикл) вищої медичної освіти, першим (бакалаврський) рівнем вищої медичної освіти і магістрів з медсестринства.

За ст. 3 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» заклад охорони здоров`я - юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників і фахівців з реабілітації .

Пунктом 15 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» встановлено, що медична практика підлягає ліцензуванню та ліцензіат зобов`язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідно до виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її отримання відповідати ліцензійним умовам.

За інформацією Міністерства хорони здоров`я, викладеною у листі до Міністерства економіки від 18 лютого 2022 року №10-10/4849/2-2022 під час визначення сфери поширення дії Постанови № 2 доцільно керуватися такими нормативно-правовими актами: - основи законодавства України про охорону здоров`я (далі Основи); - Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності»; -постанова Кабінету Міністрів України від 16 травня 2011 року № 501 «Про затвердження переліку закладів охорони здоров`я та програм у галузі охорони здоров`я, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, видатки на які здійснюються з державного бюджету, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України»; -постанова Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 285 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики»; - наказ МОЗ від 28 жовтня 2002 року № 385 «Про затвердження переліків закладів охорони здоров`я, лікарських посад, посад фармацевтів, посад фахівців з фармацевтичною освітою (асистентів фармацевтів), посад професіоналів у галузі охорони здоров`я, посад фахівців у галузі охорони здоров`я та посад професіоналів з вищою немедичною освітою у закладах охорони здоров`я», у тому числі структурних підрозділах, що здійснюють медичну діяльність установ, закладів та організацій незалежно від підпорядкування; - наказ МОЗ від 06 липня 2015 року № 408 «Про затвердження Типового положення про університетську клініку вищого навчального закладу (закладу післядипломної освіти)».

Обґрунтовуючи доводи скарги представник відповідача, з урахуванням вказаних роз`яснень, вказує на те, що положення постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я» можуть застосовуватись лише до тих медичних працівників закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності із медичної практики.

Проте, як встановлено судом, зазначена постанова Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2 таких застережень не містить. Як вбачається із положень п.п. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 2, її норми поширюються на медичних працівників закладів охорони здоров`я державної або комунальної форм власності. Тобто, на противагу аргументів апеляційної скарги, наявність/відсутність відповідної ліцензії не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із обов`язком роботодавця здійснювати гарантовану державою оплату праці. Прийняття Кабінетом Міністрів України вищевказаної постанови спрямоване на дотримання гарантій умов оплати праці медичних працівників і жодним чином не пов`язується із наявністю/відсутністю ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики.

Разом із тим, роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України від 28 січня 2022 року, викладені у листі, на які посилається в апеляційній скарзі відповідач, не є нормативно-правовим актом, він носить лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не встановлюють нових правових норм.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність/відсутність ліцензії не може бути наслідком невиплати гарантованої державою заробітної плати працівнику, а тому невиплата позивачу у період з 01 січня 2022 року по, в даному випадку, 19 липня 2022 року заробітної плати в розмірі, на який він мав право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, є втручанням у її право на мирне володіння майном, що є порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Інших доводів незаконності та необґрунтованості оскаржуваного судового рішення відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи адвоката Безрученка Дениса Павловича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. С. Панасюк

Т. М. Шемета