КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Комунальне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поділ майна подружжя, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання права власності, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 , в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 18 травня 2022 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ рухомого майна.

Разом з тим, позивачка вказувала, що за час перебування у шлюбі сторонами було набуто вище зазначену квартиру, але в досудовому порядку, між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна (спірної квартири), оскільки ця квартира зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем.

20.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , в якій він просив суд:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на невід`ємних поліпшень квартири АДРЕСА_1 ,, меблів та побутової техніки, а саме:

- кухонних меблів вартістю 40000,0 грн.;

- кухонної індуктивної варочної поверхні вартістю 7206,0 грн.;

- бойлера вартістю 4299,0 грн.;

- шафа-купе вартістю 20000,0 грн.;

- дивана «Veneto» вартістю 11745,0 грн.;

- лічильник обліку тепла 6000,0 грн.;

- телевізора марки «Samsung» вартістю 18000,0 грн.;

- фільтр для очищення води вартістю 4000,0 грн.;

- ліжко двоспальне з матрацом 8000,0 грн.;

- витяжка марки «Vento» вартістю 2736,0 грн.;

- вішалка для верхнього одягу 4000,0 грн.;

- холодильник марки «Gorenie» вартістю 15000,0 грн.;

- пральна машина марки «Electrolux» вартістю 8000,0 грн.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що дійсно сторонами в шлюбі була придбана спірна квартира, яка потребувала ремонту та, та інших невід`ємних поліпшень (меблі та побутова техніка).

Разом з тим, оскільки на час придбання спірної квартири ОСОБА_5 не працювала, а доходи ОСОБА_1 не давали можливості вчинити дії щодо оплати одночасно вартості проведення ремонтно - оздоблювальних робіт в квартирі та придбання меблів і побутової техніки, позивач за зустрічним позовом вимушений був позичити грошові кошти у свого брата ОСОБА_3 у розмірі 400000,00 грн.

При цьому вартість оздоблювального ремонту, придання меблів та побутової техніки склали 324214,0 грн.

Станом на час подання до суду вказаного зустрічного позову ОСОБА_1 не повернув отримані в борг грошові кошти своєму рідному брату, а тому він вказував, що останній має право претендувати на частину спільного майна подружжя.

10.02.2020 на адресу суду надійшла позовна заява третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , в якій третя особа з самостійними вимогами просила суд:

- визнати за ОСОБА_6 право власності на 44/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.

Свої позовні вимоги третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_6 обґрунтовував тим, що дійсно подружжям було придбано (проінвестовану) спірну квартиру, однак не за власні кошти, а з залученням коштів третьої особи ОСОБА_6 , який є батьком первісної позивачки, зокрема розмір коштів, які були внесені особисто третьою особою з самостійними вимогами складає 300500,0 грн., що становить 44/100 частин спірної квартири.

Оскільки ОСОБА_1 (чоловік позивачки) не визнає за ОСОБА_6 право власності на 44/100 частин спірної квартири, третя особа, з самостійними вимогами вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом.

03 березня 2020 року позивачем за зустрічним позовом було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 2, а.с. 1, 2).

20 травня 2020 року позивачкою було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (т. 1 ,а.с. 216-219), в якій сторона первісного позивача просила суд:

- ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою право власності на частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.;

- визнати майнові права на об`єкт нерухомості, квартиру АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_5 в порядку поділу майна право власності на 1/2 частину майнових прав на об`єкт нерухомості, квартиру АДРЕСА_3 ;

- виділити в порядку поділу майна ОСОБА_5 холодильник «Gorenje» вартістю 10399,0 грн., диван «Самба-кл» з матрацом «Veneto» вартістю 5821,0 грн., ліжко двоспальне з матрацом вартістю 8000,0 грн., пральну машину «Hotpoint Ariston» вартістю 4675,0 грн., телевізор « Samsung UE40H6350» вартістю 11699,05 грн., а всього побутового майна на суму 40594,05 грн.;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплату судового збору в розмірі 6902,26 грн. та 14000,0 грн. судових витрат по оплаті витрат на правничу допомогу.

16 червня 2020 року на адресу суду надійшов позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якій ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.

Свої позовні вимоги третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 обгрунтував тим, що 25 квітня 2014 року ним було надано позику його рідному брату ОСОБА_1 у розмірі 400000,0 грн. строком до 31 грудня 2019 року, про що останнім було складено боргову розписку.

При цьому, як стало відомо третій особі з самостійними вимогами, зазначені кошти ОСОБА_1 використав для придбання спірної квартири.

Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виник спір щодо поділу спірної квартири, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав, оскільки вважає, що внаслідок надання позики ОСОБА_1 , він набув право власності на 60/100 частин спірної квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.03.2025 позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про поділ майна подружжя, визнання права власності задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_5 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 3325 грн. 87 коп. В решті вимог первісного позову відмовлено. Зустрічний позов та позови третіх осіб з самостійними вимогами залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 60/100 часток квартири задовольнити повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що факт отримання грошових коштів від ОСОБА_3 в усній формі у судовому засіданні підтверджував позичальник - відповідач у справі.

Крім того, відповідач вказував, що на дату розгляду справи він не виконав своїх зобов`язань по поверненню позики у розмірі 400000 грн. 00 коп.

Також, апелянт вказує, що грошові кошти надавалися у позику саме для придбання квартири, про що і зазначено в тексті власноруч написаній відповідачем розписці.

Представник апелянта, відповідач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю. Інші учасники справи про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише третьою особою з самостійними позовними вимогами ОСОБА_3 і лише в частині залишення без задоволення його позовних вимог про визнання за ним права власності на 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду учасниками справи не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.05.2002, який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.01.2020 по цивільній справі № 759/13848/18, яке набрало законної сили.

Під час перебування сторін у шлюбі за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., на підставі договору №007/04-Б4/С1-Т купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 , виданого 08.12.2015 Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2014 ОСОБА_1 було складено розписку наступного змісту: "Я ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 400000 грн. (чотириста тисяч гривень 00 коп.) на придбання квартири в м. Києві. Зобов'язуюсь повернути борг в повному обсязі до кінця 2019 року. 25.04.2014 р. ОСОБА_1 "

Звертаючись до суду з позовом, третя особа ОСОБА_3 , як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилався на те, що оскільки 25.04.2014 ним було позичено ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 400 000 грн. 00 коп. для придбання квартири, які останній не повернув, він має право на визнання за ним права власності на 60/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Так, у відповідності до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що питання про визнання права власності на нерухоме майно може порушуватися особою, право власності якої на майно не визнає інша сторона.

При цьому важливою складовою під час вирішення такого питання такого питання є встановлення підстави виникнення права власності у особи, яка просить визнати за нею право власності на майно.

Як вже зазначалося вище, підставою для виникнення у ОСОБА_3 права власності на частину квартири останній вважає невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань з повернення взятих в борг коштів відповідно до розписки від 25.04.2014.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, розписка про отримання в борг коштів не містить вказівок щодо переходу права власності на частину квартири до кредитора у разі невиконання умов зобов`язання боржником.

При цьому, доказів наявності інших дійсних правочинів, на підставі яких у третьої особи виникло право власності на частину спірного нерухомого майна, матеріали справи також не містять.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 в справі № 910/10784/16).

При цьому, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_3 обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого він звернувся, так і характеру його порушення, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 .

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

При цьому, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені третьою особою судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Комунальне підприємство «Фінансова компанія «Житло-інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про поділ майна подружжя, визнання права власності, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання права власності, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання права власності, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання права власності - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 04 червня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова