У х в а л а

30 травня 2025 року

м. Київ

Справа № 278/6152/23

Провадження № 61-956ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Зарицький Максим Аркадійович (далі - адвокат),

на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 (далі - позивачка) до скаржника, ОСОБА_3 (далі - мати скаржника) про визнання договору дарування недійсним і

в с т а н о в и в:

1. У грудні 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом, у якій просила визнати недійсним укладений скаржником із його матір`ю та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Євдокимовим С. М. за реєстровим № 944 договір від 5 червня 2020 року про дарування житлового будинку 1265, 1266, розташованого за адресою: Житомирська область, Житомирський район, об`єднання садівничих товариств масиву «Барашівський» на території Іванівської сільської ради (далі - житловий будинок), і земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0551, площею 0,0907 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва (далі - земельна ділянка).

2. 20 березня 2024 року Житомирський районний суд Житомирської області ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 27 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про задоволення позову.

4. 20 січня 2024 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 2200/0/220-25 від 21 січня 2025 року), у якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Мотивував скаргу так:

- укладення договору дарування відбулося за півроку до спливу граничного строку виконання грошового зобов`язання, за два роки до звернення позивачки до суду з вимогою про стягнення заборгованості, за три роки до ухвалення судового рішення про стягнення боргу та не мало на меті ухилення від виконання грошового зобов`язання. Будь-яких обмежень на розпорядження нерухомістю на момент укладання оспорюваного правочину не було;

- позивачка на момент виникнення зобов`язання була дружиною скаржника, тому була обізнаною про його майновий стан і фінансові можливості. Крім того, вона була стороною договору про поділ спільного майна подружжя, мала право на вільне визначення його умов, зокрема щодо забезпечення виконання скаржником грошового зобов`язання за цим договором. Позивачка могла забезпечити таке зобов`язання шляхом передання їй в іпотеку спірної нерухомості;

- відчуживши майно, скаржник не припинив виконувати грошове зобов`язання перед позивачкою. Під час розгляду справи в апеляційному суді грошове зобов`язання було виконане більш ніж на 90 %;

- суди обох інстанцій не встановили, що мати скаржника була обізнана про грошове зобов`язання скаржника;

- апеляційний суд безпідставно виснував про наявність протиправного умислу в діях обох сторін оспорюваного правочину, зазначивши, що його існування не спростоване належними та допустимими доказами;

- станом на час відчуження майна не було обмежень на розпоряджання ним, не існувало рішень суду про стягнення боргу, а позивачка не довела належними та допустимими доказами обізнаність відповідачів про існування боргу та протиправний умисел у діях сторін оспорюваного правочину під час його вчинення. Тому цей правочин не має ознак фраудаторного, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору. Момент вчинення оспорюваних правочинів до ухвалення судового рішення про стягнення боргу як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як вчинені на шкоду кредитору, не може означати намір приховати майно від виконання судового рішення в майбутньому (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2023 року);

- позивачка обрала неналежний спосіб захисту її прав. Житловий будинок, розташований на спірній земельній ділянці, був єдиним житлом скаржника, а розмір заборгованості був меншим за 20 розмірів мінімальної заробітної плати. Позивачка не зможе досягнути мети оспорення договору дарування, а саме захисту її прав та інтересів за рахунок звернення стягнення на майно, яке є предметом цього договору. Згідно зі статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на таку нерухомість не здійснюється.

5. 10 лютого 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суд постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали. Скаржник мав подати до суду заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.

6. 18 лютого 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» заяву про усунення недоліків касаційної скарги, у якій просив поновити скаржнику строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду. Зазначив, що 21 грудня 2024 року отримав копію зазначеного судового рішення до електронного кабінету, а забезпечення надання загального доступу у Єдиному державному реєстрі судових рішень відбулося аж 23 грудня 2024 року. Для підтвердження надав копію листа апеляційного суду про надіслання 21 грудня 2024 року копії оскарженої постанови.

6.1. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

6.2. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

6.3. Оскільки скаржник подав касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення копії оскарженої постанови, пропущений строк на касаційне оскарження слід поновити.

7. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

8. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження.Касаційна скарга подана із дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційній скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

3. Витребувати з Житомирського районного суд Житомирської області цивільну справу № 278/6152/23.

4. Роз`яснити учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко