Справа № 953/3041/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Бородіної Н.М.,

за участю секретаря Максимовської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась у суд із позовом до відповідачі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за договором позики , з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в загальній сумі 5983898,91 грн.

В обґрунтування поданого позову зазначає, що 18.05.2021 року між позивачем та ОСОБА_2 , був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику 3175633 грн., що за курсом НБУ на 17.05.2021р. еквівалентно 115000 дол. США, а відповідач зобов`язався повернути зазначені кошти до 28.05.2021року. Однак відповідач не виконав своїх зобов`язань та кошти не повернув, чим порушив права позивача, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з дійним позовом. Заборгованість просить стягнути із ОСОБА_2 як позичальника та її чоловіка ОСОБА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , у поданому відзиві та представник у судовому засіданні, проти заявлених вимог заперечував, зазначаючи, що між сторонами був насправді укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , проте не оформлений у зв`язку зі наявним обтяженням, накладеним ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.05.2021р. по справі №953/8531/21. Звертаючись із даним позовом у суд позивач діє недобросовісно. Також відсутні підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати не нараховуються на заборгованість в іноземній валюті, а також внаслідок форс-мажорних обставин зумовлених військовою агресією РФ проти України , відповідає повинен бути звільнений від відповідальності. Також на період воєнного стану в Україні положення ст. 625 ЦК України до позичальників не застосовуються.

Співвідповідач - ОСОБА_3 , у поданому відзиві та у судовому засіданні, проти заявлених вимог заперечував зазначаючи, що між сторонами був насправді укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Також зазначив, кошти за правочином використовувалися не в інтересах сім`ї, внаслідок чого відсутній його солідарний обов`язок перед позивачем. Просив застосувати строк позовної давності

Ухвалами суду провадження у справі відкрито за загальним позовним провадженням, відмовлено в забезпечені позову, залучений у якості співвідповідача ОСОБА_3 , прийняті до розгляду змінені позовні вимоги, відмовлено в зупинені провадження у справі, справа призначена до судового розгляду.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, відповідача ОСОБА_3 , дослідивши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно оригіналу договору 18.05.2021р. ОСОБА_1 (позикодавець) передає, а ОСОБА_2 (позичальник) отримує у власність грошові кошти у розмірі 3175633 грн., що за курсом НБУ на 17.05.2021р. еквівалентно 115000 дол. США. ОСОБА_2 зобов`язується повернути кошти ОСОБА_1 на умовах та в строки визначені цим договором.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором, 18.05.2021р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В.

Пунктом 2 договору позики передбачений строк повернення позики не пізніше 29.05.2021р.

Виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою за адресою робочого місця приватного нотаріуса Непочатих В.В. м.Харків, м-н Конституції,б.1, під. 8.

У разі знецінення гривні по офіційному курсу НБУ по відношенню до долара США більш ніж на 1%, сума позики підлягає коригуванню в бік збільшення відповідно до курсу НБУ на день проведення розрахунків.

П.1 договору передбачено, що позичальник підписанням цього договору підтверджує отримання від позикодавця грошових коштів у вищезазначеному розмірі до підписання цього договору.

П.4 договору передбачено, що для забезпечення виконання цього договору сторони мають укласти договір іпотеки на належну позичальнику квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

За п.8 договору позикодавець після повернення йому повної суми позики, надає позичальнику власноруч складену розписку про одержання грошей . Без цієї розписки борг вважає таким, що не повернутий.

Також у п. 7 договору передбачено, що сторони розуміють природу цього правочину, це й правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Договір є підписаний сторонами, а також ОСОБА_3 .

Наявність оригіналу договору, відсутність розписки ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів, підтверджує укладання між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3175633 грн., що за курсом НБУ на 17.05.2021р. еквівалентно 115000 дол. США, за умови їх повернення 28.05.2021р. та відсутність зі сторони ОСОБА_2 виконання своїх зобов`язань по поверненню суми позики.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачами, що відповідно до договору позики від 18.05.2021р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в 3175633 грн., що за курсом НБУ на 17.05.2021р. еквівалентно 115000 дол. США.

По теперішній час кошти не повернуті.

Договором передбачено , що у разі знецінення гривні по офіційному курсу НБУ по відношенню до долара США більш ніж на 1%, сума позики підлягає коригуванню в бік збільшення відповідно до курсу НБУ на день проведення розрахунків.

Курс встановлений НБУ - долара по відношенню до гривні, станом на 17.05.2021р. складав 27,6142 грн. , станом на 12.04.2025р. (межі заявлених вимог) складає 39, 1676 грн. , тобто відбулося знецінення гривні по відношенню до долара США на 41%, що є підставою для стягнення суми, з урахуванням збільшення курсу долара США, що складає 4504274 грн.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань

Враховуючи прострочення виконання зобов`язань за договором позики, у позивача виникло право на нарахування та отримання інфляційних та 3% річних.

Проте, згідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку та триває по теперішній час..

Отже інфляційні втрати підлягають нарахуванню та стягненню за період з червня 2021р. по 23.02.2022р. в сумі 301786,36 грн.; 3% річних підлягають нарахуванню та стягненню за період за період з 29.05.2021р. по 23.02.2022р. в сумі 100328,07 грн.

Посилання відповідача на подвійне стягнення є безпідставними.

Так у договорі позики передбачено збільшення суми, у зв`язку із зростанням курсу долару по відношенні до гривні, який встановлюється НБУ України, тоді як інфляція визначається за рівнем зростання або зниження споживчих цін, визначених Держстат України.

Також, суд зазначає, що договір позики підписаний ОСОБА_3 , який є чоловіком позичальника ОСОБА_2 , що сторонами не оспорюється.

За умовами договору позивальник підтверджує позикодавцеві та повідомляє усіх зацікавлених у тому осіб про те, що її чоловік ОСОБА_3 , дає згоду на отримання у позику у цьому договорі грошової суми, шляхом підписання цього договору.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Оскільки договір позики був укладений за згодою чоловіка, яким не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби жінки, тобто ним не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, проте тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує, Суд приходить до висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, що узгоджується із правовою позицією ВС у справі № 641/9402/13-ц від 19 травня 2021 року.

Також, відповідно до ч.1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до частин першої, другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Верховний Суд у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 910/9226/23 зазначив, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 912/3323/20).

Разом з тим, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17, від 25 січня 2022 року у справі № 904/3886/21, від 30 травня 2022 року у справі № 922/2475/21, від 31 серпня 2022 року у справі № 910/15264/21).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18, лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (постанова Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 910/15264/21).

Посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15 червня 2018 року у справі № 915/531/17, від 26 травня 2020 року у справі № 918/289/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 913/785/17, від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17, від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22).

Однак, суду не надано сертифікату ТПП України стосовно засвідчення факту форс-мажорних обставин за договором позики.

Також суду не доведено наявності причинного зв`язку між введенням на території Україні воєнного стану та невиконання відповідачами умов договору позики.

Щодо посилання відповідачів на удаваність правочину, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідачі зазначали, що укладений між сторонами правочин, в дійсності прихованим договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Відповідачі , заявляючи про удаваність правочину , мають довести: факт укладення правочину, що, на їх думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Зазначаючи, що удаваність правочину відповідачі посилаються на укладання в забезпечення удаваного договору позики договору іпотеки квартири, зазначення в договорі позики суми яка дорівнює вартості квартири, маленький термін надання коштів у позику.

При цьому, за позицією відповідачів договір купівлі-продажу не був укладений, оскільки на квартиру АДРЕСА_1 був накладений арешт.

Фактично квартира перейшла у власність ОСОБА_1 , оскільки йому були надані ключі від квартири, паролі для входу.

Статтю 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Проте як встановлено судом договір позики від 18.05.2021р., укладений між сторонами у простій письмовій формі.

Згідно п. 7 договору передбачено, що укладений договір позики не приховує інший правочин (не є удаваним).

Доказів того, що позивачу відповідачем фактично передана іпотечна квартира, після укладання договору позики, суду не надано.

Посилання на неможливість оформлення договору купівлі-продажу квартири, внаслідок наявності заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій, накладених ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 27.05.2021р. по справі №953/8531/21, є безпідставними, оскільки договір позики укладений сторонами 18.05.2021р. , як і договір іпотеки в його забезпечення, тобто до ухвалення судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій стосовно квартири.

Так, за договором позики від 18.05.2021р. сторони передбачили повернення грошових коштів до 28.05.2021р., після спливу вказаної дати відповідачі не вчинили жодних дій ні на розірвання договору позики, ні на укладання договору купівлі-продажу.

Квартири по теперішній час зареєстрована за ОСОБА_2 .

Встановлені по справі фактичні обставини свідчать, що 18.05.2021р. сторони не вчиняли дії притаманні укладенню між сторонами договору купівлі-продажу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Строк виконання зобов`язань за договором позики настав 28.05.2021р., позивач звернувся у суд із даним позовом 16.04.2014р, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, строки позовної давності , згідно пп.12,19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на період дії карантину продовжується, на період воєнного стану- зупиняється.

Тобто у даному випадку строки є не пропущеними.

З урахуванням наведеного позовні вимоги є доведеним частково та з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в солідарному порядку заборгованості за договором позики, з урахуванням інфляційних та 3 % річних в загальній сумі 4 906 388 грн. 43 коп.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог (82,55%), підлягають частковому стягнення з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 12998 грн. та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 20637,50 грн.. які є підтверджені відповідними квитанціями, договором та актом виконаних робіт.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 43, 81, 82, 258, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, з урахуванням інфляційних та 3 % річних в загальній сумі 4 906 388 грн. 43 коп. , а також судові витрати в загальній сумі 28743 грн. 60 коп. - по 7185 грн. 90 коп. з кожного відповідача.

В іншій частині, в задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду, через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

Суддя Н.М. Бородіна