Справа № 761/4934/23
Провадження № 2/761/1022/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Харечко О.В.

за участі:

представника відповідача 2: ОСОБА_1

представника третьої особи: Вітер Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2023р. позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просив суд:

- визнати відповідачів, такими, що втратили право користування двокімнатної квартирою, загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 лютого 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 41.06-13/1-48 (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в межах максимального кредитного ліміту заборгованості в розмірі 183000,0 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних.

В забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 15 лютого 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 41.06-13/2-48 (далі по тексту - договір іпотеки), за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

В позові зазначено, що у відповідності ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі застереження в договорі іпотеки, рішенням про державну реєстрацію права власності за позивачем, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Тверською І.В. зареєстроване право власності на спірну квартиру, власником якої була відповідачка ОСОБА_3 . Проживання та реєстрація відповідачів в належній позивачеві квартирі АДРЕСА_2 перешкоджає йому в реалізації права власності, яке підлягає захисту. Оскільки зазначені обставини в силу закону є підставою для припинення реєстрації відповідачів та визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свого порушеного права, як власник квартири.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 березня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.

20 липня 2023р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов від третьої особи, в яких третя особа просила суд відмовити в задоволенні позову, оскільки заявлені позовні вимоги порушують права неповнолітнього та малолітніх дітей відповідачки ОСОБА_3 , які зареєстровані та проживають в спірній квартирі, з народження. При цьому на думку третьої особи, при зверненні до суду з вказаними вимогами, стороною позивача не були враховані положення ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 3 Конвенції про права дитини.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

25 вересня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення на позов від відповідачки ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах, та в інтересах своїх дітей: неповнолітнього ОСОБА_4 , малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в яких відповідачка проти позову заперечила, зазначивши, що стороною позивача при зверненні до суду з вказаним позовом проігноровані положення ст. 109 ЖК України, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», сталі правові позиції Верховного Суду зі спірних правовідносин, а також те, що спірна квартира не була придбана за кредитні кошти, але позивач усвідомлюючи, що виселення відповідачки та її дітей зі спірної квартири можливе лише за умови надання їм іншого жилого приміщення.

До судового засідання сторона позивача подавала неодноразово заяви про розгляд справи у відсутність свого представника, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 , представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації проти позову заперечили.

Решта учасників процесу в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені, в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили.

В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність решти учасників справи.

Суд, заслухавши пояснення представника ОСОБА_3 , представника третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 27 січня 2006р. належало на праві власності 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 та 2/3 частини вказаної квартири, на підставі договору дарування від 13 квітня 2007р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. за реєстровим № 1707.

15 лютого 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит в межах максимального кредитного ліміту заборгованості в розмірі 183000,0 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних. В подальшому до вказаного договору вносилися зміни.

В забезпечення належного виконання умов кредитного договору, 15 лютого 2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 .

Умовами пункту 4.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, 27 січня 2022р. державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на належну ОСОБА_3 квартиру за позивачем на підставі договору іпотеки.

Судом встановлено, що у спірній квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані і проживають: відповідач ОСОБА_2 з 06 червня 1989р., відповідачка ОСОБА_3 з 10 червня 2004р., її: неповнолітній син відповідач ОСОБА_4 , з 27 серпня 2009р., малолітній син - відповідач ОСОБА_5 , з 22 червня 2011р., малолітня донька - відповідачка ОСОБА_6 , з 19 грудня 2014р.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі, коли право власності на житло переходить до нового власника житла, новий власник має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною 4 цієї статті визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку», встановлено спосіб захисту права іпотекодержателя у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки, за змістом якого одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

І так як звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється як на підставі рішення суду, так і на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, вимога про виселення осіб з житла, що набуте позивачем на підставі іпотечного застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є такою, що ґрунтується на законі, застосування якої як знаряддя захисту права прямо встановлено законодавством.

Разом з тим, Конституцією України гарантовано право особи на житло, що у відповідності до ст. 47 Основного Закону означає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що відповідачі втратили право користування спірною квартирою, після набуття позивачем права власності на цю квартиру.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 вересня 2021р. у справі № 345/2518/19 зазначає, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Порядок виселення встановлений ст. 109 ЖК України, за змістом якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Наведене означає неможливість виселення мешканців цієї квартири без надання їм іншого житла. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту й забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015р. у справі № 6-39цс15; від 02 вересня 2015р. у справі № 6-1019цс15; від 30 вересня 2015р. у справі № 6-1982цс15; від 21 грудня 2016р. у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018р. у справі № 303/1590/15-ц.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019р. у справі № 295/4514/16-ц та у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2020р. у справі № 359/10886/15-ц, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021р. у справі № 310/2950/18.

Поняття житла міститься в ст. 379 ЦК України, згідно із якою житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а житловий будинок - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням встановлених законом вимог і призначена для постійного у ній проживання.

Зважаючи на наведене, нерухомість, яку можна кваліфікувати як житло, повинна бути призначеною і придатною для постійного проживання, тобто облаштованою необхідними комунікаціями, оснащеною місцями для відпочинку, приготування та прийняття їжі, вбиральнею, іншими приміщеннями, необхідними для реалізації усіх життєвих потреб особи.

Як виняток з загального правила про надання житла при виселенні, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу, зазначено в частині 4 ст. 109 ЖК України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019р. у справі № 569/4373/16-ц дійшла висновку про те, що не є підставою для виселення члена сім`ї власника житлового будинку, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 13 листопада 2019р. у справі № 369/9908/15-ц, від 24 червня 2020р. у справі № 309/1158/18.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував на тому, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57. постанови від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. висновки у пунктах 72. - 76. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018р. у справі № 488/5027/14-ц).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з погляду зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996р. у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Проте засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75. рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005р.).

Водночас, ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Отже, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5., 5.6. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018р. у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019р. у справі №310/11024/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібну правову позицію сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018р. у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018р. у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019р. у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019р. у справі №48/340, від 22 жовтня 2019р. у справі № 923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Аналогічні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020р. у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021р. у справі № 910/2861/18.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021р. у справі № 925/642/19, пункт 99. постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021р. у справі № 910/10011/19).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду зі спірних правовідносин, в силу положень ч. 4 с. 263 ЦПК України, конкретні обставини справи, положення ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», у суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

В силу положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів не підлягають стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст. ст. 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України; ст. ст. 109, 116 ЖК України; ст. ст. 33, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», суд, -

в и р і ш и в :

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_6 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації (, місцезнаходження: м. Київ, бульв. Тараса Шевченка, буд. 26/4), про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 06 червня 2025р.

Суддя: