КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/7574/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/51206/24-ц

05 червня 2025року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що у зв`язку з порушенням органом державної влади - Уповноваженим Верховної ради України з прав людини, гарантованих ст. 40 Конституції України прав, що полягають у наданні необґрунтованої відповіді на його скарги від 21 червня 2022 року та від 29 вересня 2022 року, не здійснення заходів щодо притягнення винних осіб до відповідальності згідно норм чинного законодавства останньому було завдано моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює в розмірі 1 000 000 грн. Окрім того, йому було завдано матеріальну шкоду в розмірі 46 грн.

З огляду на вище викладене просив суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 46,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Повний текст рішення складено 30 січня 2025 року.

31 січня 2025 через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року у справі №757/51206/24-ц. Апеляційна скарга надійшла, зареєстрована та передана судді 03 лютого 2025 року. До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучив копію оскаржуваного рішення від 29.01.2025 (повний текст).

07 лютого 2025 року від ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" надійшла апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року у цій же справі №757/51206/24-ц. До апеляційної скарги ОСОБА_1 долучив копію вступної та резолютивної частини (короткий текст) рішення від 28.01.2025.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що суддя не вказав за яким Законом і які саме докази він зобов`язаний був надати для обґрунтування моральної шкоди, яка полягала у приниженні ділової репутації, моральних переживань у зв`язку з діями відповідача.

Вважає, що суд першої інстанції зобов`язаний був на підставі ст.55 Конституції України, ч.1 ст.1167 ЦК України захистити права гарантовані ст.56 Конституції України і задовольнити позов тому, що в позовній заяві позивачем надано докази щодо незаконності дій Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини при розгляді скарги, які не спростовані в рішенні суду і суддя Печерського районного суду м.Києва зобов`язаний був захистити права передбачені ст.56 Конституції України і задовольнити позовну заяву в повному обсязі або на підставі ст.56 Конституції України в рішенні вказати, що позивача позбавлено прав гарантованих ст. ст. 40,56 Конституції України або права не порушувались і не порушуються, але цього не було зроблено.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, засобами електронного зв`язку через систему «Електронний Суд»

Відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року учасники справи отримали поштову кореспонденцію, яка направлялась судом.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 21 червня 2022 року позивачем було направлено скаргу Уповноваженому Верховної ради України з прав людини на бездіяльність посадових осіб Печерського районного суду м. Києва, що полягала у ненаправленні йому судового рішення.

Листом від 28 червня 2022 року керівником секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини повідомлено позивача, що ухвала Печерського районного суду від 02 грудня 2021 року у справі №757/60559/21-к оприлюднена 17 грудня 2021 року у Єдиному реєстрі судових рішень, а отже доступ до судових рішень забезпечено, а тому відсутні підстави для притягнення посадових осіб Печерського районного суду м. Києва для відповідальності.

Окрім того, 29 вересня 2022 року позивачем було повторно направлено скаргу Уповноваженому Верховної ради України з прав людини на бездіяльність посадових осіб Печерського районного суду м. Києва, що полягала у ненаправленні ОСОБА_1 судового рішення.

Листом від 14 листопада 2022 року керівником секретаріату Уповноваженого Верховної ради України з прав людини повідомлено позивача, що 28 жовтня 2022 року позивачу направлено ухвалу Печерського районного суду від 02 грудня 2021 року у справі №757/60559/21-к.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про стягнення матеріальної та моральної шкоди суд першої інстанції посилався на недоведеність позивачем факту спричинення йому моральних страждань бездіяльністю Уповноваженого ВРУ з прав людини, в чому конкретно полягають його немайнові втрати, їх характер, тривалість періоду спричинення, причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) Уповноваженого ВРУ з прав людини і заподіяння ним шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини 1, 2 статті 1166 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема, цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 34), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.5), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 35), від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21 (пункт 8.6), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3), від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (пункт 55), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) зазначено, що держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема, коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є Держава Україна. Тому у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади майнової та моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Позивач пов`язує завдання йому майнової та моральної шкоди з порушенням органом державної влади - Уповноваженим Верховної ради України з прав людини, гарантованих ст. 40 Конституції України прав, що полягають у наданні необґрунтованої відповіді на його скарги від 21 червня 2022 року та від 29 вересня 2022 року, не здійснення заходів щодо притягнення винних осіб до відповідальності згідно норм чинного законодавства останньому було завдано моральну шкоду

Стаття 1176 ЦК України закріплює приписи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю спеціальних суб`єктів, зокрема, суду. Тому приписи статті 1176 ЦК України є спеціальними щодо приписів статей 1166 і 1167 цього Кодексу та визначають випадки, в яких може бути заявлена позовна вимога про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Шкода, завдана, зокрема, фізичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України).

Заявлену до відповідача вимогу позивача про відшкодування майнової і моральної шкоди суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованою через недоведеність позивачем обставин протиправності дій Уповноваженого Верховної ради України з прав людини.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції зобов`язаний був на підставі ст.55 Конституції України, ч.1 ст.1167 ЦК України захистити права гарантовані ст.56 Конституції України і задовольнити позов тому, що в позовній заяві позивачем надано докази щодо незаконності дій Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини при розгляді скарги , які не спростовані в рішенні суду і суддя Печерського районного суду м.Києва зобов`язаний був захистити права передбачені ст.56 Конституції України і задовольнити позовну заяву в повному обсязі або на підставі ст.56 Конституції України в рішенні вказати, що позивача позбавлено прав гарантованих ст.ст. 40, 56 Конституції України або права не порушувались і не порушуються, але цього не було зроблено, колегія суддів не приймає, оскільки такі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а лише зводяться до незгоди апелянта з мотивами оскаржуваного рішення.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 червня 2025 року

Головуючий: Судді: