КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1269/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року м. Київ

Справа № 362/7368/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року та додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2024 року, ухвалені у складі судді Марчука О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди у загальній сумі 110 433 грн. 47 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач, керуючи транспортним засобом «Hyundai Santafe», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Київський у селі Крушинки Фастівського району Київської області, намагаючись уникнути наїзду на пішохода, який перебігав дорогу, при різкому повороті здійснив наїзд на припаркований автомобіль марки «Audi 80», державний номерний знак НОМЕР_2 .

Постановою ГУНП в Київській області Фастівського районного управління поліції від 12 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження №0001658 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Притягнуто пішохода ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП за порушення Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Вказує, що позивачу з вини відповідача спричинена матеріальна шкода у розмірі 83 553 грн. 47 коп. внаслідок пошкодження автомобіля, а також за зберігання автомобіля (1350 грн.), послуги евакуатора (3000 грн.), проведення оцінки збитків ( 2500 грн.), відправку листа відповідачу ( 30 грн.). Крім того, позивачу була заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 20 000 грн., оскільки позивачу були завдані страждання, що призвели до підвищення тиску та рівноваги у життєвих питаннях.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2024 року задоволено заяву представника відповідача про розподіл судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у сумі 10 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та направити справу для розгляду до іншого суду за встановленою підсудністю.

Вказує, що ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського міськрайонного суду від 11 березня 2024 року у справі №369/19894/23 задоволено скаргу потерпілого ОСОБА_2 на постанову слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області майора поліції Харченка І. Б. про закриття кримінального провадження № 0001658 від 17.06.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.Скасовано постанову від 12.09.2023 року слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області майора поліції Харченка І. Б. про закриття кримінального провадження № 0001658 від 17.06.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

На підставі зазначеного вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не зупинив провадження у справі до винесення ухвали Києво-Святошинським міськрайонним судом Київської області за скаргою ОСОБА_2 на постанову слідчого Фастівського РУП ГУНП в Київській області від 12 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження №0001658. А відтак ухвалене рішення та додаткове рішення є завчасним та необґрунтованим.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити, оскаржуване рішення суду - скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, представник відповідача надіслав через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_2 , як пішохід, який порушив Правила дорожнього руху України, є винним у вчиненні ДТП між автомобілем марки «Hyundai Santafe» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням позивача та припаркованого автомобіля марки «Audi 80» державний номерний знак НОМЕР_2 .

Як вказував позивач, зазначені обставини підтверджуються постановою Фастівського районного управління поліції ГУНП в Київській області від 12 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження №0001658 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, згідно з якою кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Притягнуто пішохода ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП за порушення Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що до позову не додано, під час розгляду справи позивачем не надано та в матеріалах справи відсутня копія постанови суду із відміткою про набрання законної сили у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлено і повністю доведено вину відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності. Тобто, за відсутності постанови суду у справі про адміністративне правопорушення із відміткою про набрання законної сили, якою встановлено і повністю доведено вину відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності, у суду відсутні правові підстави для вирішення питання про стягнення з нього завданої внаслідок ДТП матеріальної та моральної шкоди на користь позивача.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину винності у ДТП відповідача ОСОБА_2 , його винності в порушенні Правил дорожнього руху, що спричинило ДТП та притягнення його до адміністративної відповідальності.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків

в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду наведено у статті 1166 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

При цьому відповідальність за завдану шкоду настає лише за наявності усіх підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. Відсутність хоча б одного з елементів, що становлять склад цивільного правопорушення, не дає підстав для покладення відповідальності за заподіяні збитки.

Отже, для відшкодування завданої майнової шкоди необхідно довести неправомірність поведінки особи; вину заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність усіх зазначених умов є обов`язковою для ухвалення судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду. У цьому випадку саме на позивача покладено обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Водночас відповідач повинен довести, що в його діях немає вини у заподіянні шкоди.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (висновок у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 902/320/17).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 як на докази вини відповідача ОСОБА_2 у порушенні ним як пішоходом, правил дорожнього руху, внаслідок чого було завдано пошкоджень його автомобілю, посилався на постанову слідчого Фастівського районного управління поліції ГУ НП в Київській області Харченка І.Б. від 12 вересня 2023 року про закриття кримінального провадження №0001658 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, якою кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Притягнуто пішохода ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.124 КУпАП за порушення Правил дорожнього руху України, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Відповідно до змісту вказаної постанови, у ході досудового розслідування встановлено, що в даній дорожній ситуації потерпілий ОСОБА_2 здійснював перехід проїзної частини дороги з порушенням вимог п.п. 4.8; 4.10; 4.14 ПДР України, що і стало причиною наїзду на нього, а водій автомобіля «Hyundai Santa FE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода. У зв`язку з цим, в діях водія ОСОБА_1 невідповідності вимогам ПДР України, не встановлено, у зв`язку з чим в його діянні відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Разом з тим, ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 березня 2024 року було задоволено скаргу потерпілого ОСОБА_2 на постанову про закриття кримінального провадження № 0001658 від 17.06.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та скасовано постанову від 12 вересня 2023 року слідчого відділення розслідування злочинів загальнокримінальної спрямованості СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області майора поліції Харченка І.Б. про закриття кримінального провадження № 0001658 .

У вказаній ухвалі слідчий суддя встановив, що згідно наявних матеріалів органом досудового розслідування не вжито всіх можливих дій для об`єктивного та всебічного досудового розслідування кримінального провадження № 0001658 від 17.06.2023 року. Так, дійсно з наявної у матеріалах кримінального провадження схеми ДТП та долучених фото, наявних пояснень свідків не вбачається, де саме відбувся наїзд на пішохода - потерпілого ОСОБА_2 , а також не відображені дорожні знаки наявні на цій ділянці дорожнього руху. Більше того, заявником надано до суду копію схеми організації дорожнього руху ділянки дороги С100706/Васильків-Глеваха/-Крушинка, де відбулося ДТП, на якій містяться відомості про наявність на цій ділянці дорожнього знаку 5.35.1 «Пішохідний перехід», що також підтверджується долученим до матеріалів скарги фото ділянки дороги. Дані обставини потребують додаткової перевірки слідством, оскільки у разі їх наявності, дані експертизи, проведеної слідством, будуть неточними.

За викладених обставин при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять доказів вини пішохода ОСОБА_2 у порушенні Правил дорожнього руху України, що спричинило наслідки у вигляді пошкодження автомобіля, яким керував позивач ОСОБА_1 , як і не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями пішохода та заподіянням шкоди позивачу.

Також суд першої інстанції правильно вказав на відсутність у матеріалах справи саме постанови суду про визнання відповідача винним за ст. 124 КУпАП, адже постанова слідчого від 12 вересня 2023 року в частині притягнення пішохода ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, суперечить нормам статей 211, 222 КУпАП, якими підвідомчість справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124 КУпАП, визначена районним, районним в місті, міським чи міськрайонним судам (суддям).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд мав зупинити провадження у даній справі до закінчення розслідування та прийняття рішення у кримінальній справі, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У цьому випадку провадження у справі зупиняється до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи (пункт 5 частини першої статті 253 ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення ухвали).

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 305/1488/20 , «Визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли у іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. При вирішенні питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у даній справі.»

Таким чином, відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, розгляд справи може бути зупинено лише до розгляду іншої справи, що розглядається в порядку, зокрема, адміністративного чи кримінального судочинства, тобто правовою підставою для зупинення провадження у цивільній справі на підставі пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України є саме судовий розгляд іншої справи (судове провадження). Натомість зупинення провадження у справі до прийняття рішення у кримінальному провадженні, що перебуває на стадії досудового розслідування, законодавством не передбачено.

Посилання позивача та його представника на необхідність прийняття нового доказу - постанови про закриття кримінального провадження від 27 березня 2025 року, в якій також зазначено про притягнення пішохода ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц , від 23 жовтня 2024 року у справі № 638/5035/22 зазначено, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції було ухвалено 15 квітня 2024 року, а постанова про закриття кримінального провадження, яку просив приєднати до матеріалів справи позивач, - 27 березня 2025 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення, судом апеляційної інстанції було відмовлено у залученні до справи копії зазначеної постанови, якою встановлені нові обставини, що не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Заявляючи у апеляційній скарзі про необхідність направлення справи для розгляду за встановленою підсудністю, позивач в апеляційній скарзі не наводить жодних доводів, які саме правила підсудності було порушено Васильківським міськрайонним судом Київської області при розгляді даної справи, і таких порушень судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо необґрунтованості додаткового судового рішення про стягнення судових витрат відповідача на правову допомогу, є частково обґрунтованими.

Ухвалюючи додаткове рішення від 19 квітня 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що 19 квітня 2024 року судом отримано заяву представника відповідача про розподіл судових витрат відповідача на правову допомогу. До заяви додано копію договору про надання правничої допомоги від 29 лютого 2024 року разом із копією акту № 1 від 17 квітня 2024 року та розрахунковою квитанцією № 821938 від 17.04.2024 року, з яких вбачається, що відповідачем дійсно оплачено послуги з правової допомоги у даній справі в загальній сумі 10 000 грн.

Проте колегія суддів вважає, що додаткове рішення ухвалене без дотримання норм процесуального права, враховуючи наступне.

Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Заява про ухвалення додаткового рішення є заявою з процесуальних питань.

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями ст. 83 ЦПК України визначені загальні правила подання доказів, а саме у ч. 9 наведеної статті передбачено, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 ЦПК України, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити, зокрема, зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; підстави заяви (клопотання, заперечення); перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення); інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 183 ЦПК України, письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Верховний Суд у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 725/1301/21 зазначив, що, встановивши порушення позивачем установленого процесуальним законом порядку пред`явлення до відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме ненаправлення позивачем на адреси інших учасників справи (відповідачів) документів, які підтверджують понесені витрати на правничу допомогу, що позбавило відповідачів можливості подати до суду клопотання про неспівмірність розміру таких витрат відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, суд обґрунтовано повернув без розгляду клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Як зазначив Верховний Суд в ухвалі від 16 жовтня 2023 року у справі № 626/133/21, суд, встановивши, що заявником при зверненні до суду не дотримано вимог статті 183 ЦПК України, та не надіслано іншим учасникам справи заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу, дійшов вірного висновку про повернення такої заяви без розгляду, що відповідає правилу частини четвертої статті 183 ЦПК України.

Як встановлено з матеріалів даної справи, звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідачем ОСОБА_2 не було направлено копії зазначеної заяви із доказами понесення витрат на правничу допомогу позивачеві, тобто всупереч вимогам ч. 2 ст. 183 ЦПК України до заяви про ухвалення додаткового рішення не були додані докази надіслання (надання) заяви з додатками позивачу ОСОБА_1 .

За викладених обставин оскаржуване додаткове рішення суду від 19 квітня 2024 року підлягає скасуванню, оскільки ухвалене з порушенням норм процесуального права, а заява відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу - підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2024 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового судового рішення - залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду із підстав визначених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 червня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.