ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 червня 2025 року

м. Харків

справа №644/9020/24

провадження №22-ц/818/1347/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Куп`янського відділу державної виконавчої служби у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Шевченківської державної нотаріальної контори Куп`янського району Харківської області про зняття заборони з нерухомого майна,-

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Томчука Дениса Сергійовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2024 року, постановлене суддею Шевченка С.В.

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просила зняти арешт (заборону) з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 адвокат Томчук Д.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд не взяв до уваги, що помилка в накладенні заборони сталася саме за вини відповідачів по справі, що позбавило позивачки можливості здійснити реєстрацію права. Позивач є власником квартири, а арешт порушує її права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив із того, що з наданих суду позивачем копій документів неможливо встановити, в інтересах кого накладався арешт на квартиру АДРЕСА_1 . Крім того ні Куп`янський відділ державної виконавчої служби у Куп`янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління МЮ, ні Шевченківська державна нотаріальна контора Куп`янського району Харківської області, не є належними відповідачами у справі.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Шевченкове Куп?янського району Харківської області помер чоловік позивача, ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Куп?янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03 жовтня 2023 року актовий запис N?381 про смерть ОСОБА_2 .

Позивачка є спадкоємицею за законом після смерті чоловіка.

Позивачка зазначає, що спадщина складається з частини квартири АДРЕСА_2 , що належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло N? НОМЕР_2 від 22 листопада 1993 року.

Інша 1/ 2 частина квартири АДРЕСА_2 належить позивачу, ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло N?262 від 22 листопада 1993 року.

Після смерті чоловіка позивачка звернулася до нотаріуса з метою заведення спадкової справи. Спадкову справу N?71927948 за N?12/2024, було заведено нотаріусом Куп?янського районного нотаріального округу Харківської області 31.01.2024 року, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

20.05.2024 року під час проведення реєстраційних дій було з?ясовано, що у відповідності до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна є заборона на вищевказане нерухоме майно, саме: заборона на нерухоме майно за реєстраційним номером 3180855, що зареєстровано 06.05.2006 року реєстратором Шевченківською державною нотаріальною конторою Харківської області; підстава обтяження повідомлення Шевченківське ВДВС від 21.11.2002 року. Об?єктом обтяження є квартираN АДРЕСА_1 відносно власника ОСОБА_3 .

Заборона на нерухоме майно за реєстраційним номером 3181482, що зареєстровано 06.05.2006 року реєстратором Шевченківською державною нотаріальною конторою Харківської області; підстава обтяження повідомлення Шевченківське ВДВС від 21.11.2002 року. Об?єктом обтяження є квартира АДРЕСА_1 відносно власника ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка, ОСОБА_2 у зв?язку з вищевказаною забороною на нерухоме майно.

14 липня 2024 року позивач звернулася з заявою до Куп?янського відділу державної виконавчої служби у Куп?янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо винесення постанови про зняття заборони на нерухоме майно.

11 вересня 2024 року Куп?янський відділ державної виконавчої служби у Куп?янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надав відповідь, якою відмовив у знятті заборони.

З 2006 року по теперішній час претензій чи вимог до позивача від Куп?янського відділу державної виконавчої служби у Куп?янському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не надходило.

Звертаючись до суду із позовом, позивач наголошувала, що наявність заборони на зазначене майно на порушує право на вільне володіння та розпорядження своєю власністю та стало перешкодою в оформленні спадщини.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.

За таких обставин особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Зазначена норма є спеціальною, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень у особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зроблено висновок про те, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику(речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ставить перед судом питання про звільнення належного їм нерухомого майна з-під арешту, оскільки накладення арешту на квартиру порушує їх право власності, захист якого передбачено статтею 41 Конституції України, статями 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14 (провадження № 14-703цс19) вказано, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем невірно визначено суб`єктний склад, позивачем не зазначено особу боржника, а також не залучено особу, в інтересах якої накладено арешт, оскільки її права можуть бути порушені. Відповідний орган державної виконавчої служби не є відповідачем у справі, а має бути залучений як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Державна нотаріальна контора також не є належним відповідачем у даній справі, належним відповідачем у таких справах є стягувач та боржник.

Висновок суду про відмову у позові з мотивів незалучення до участі у справі належного відповідача відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Томчука Дениса Сергійовича - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 11.06.2024