Справа № 183/2272/25
№ 2/183/2824/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2025 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участю: секретаря судового засідання Моісєєва К. А., позивачки ОСОБА_1 , представниці позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представниці відповідача ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про:

- розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 21 вересня 2013 року за актовим записом № 414,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі позивачка) через представницю, адвокатку Соболь О. І., звернулась до суду з цим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (надалі відповідач) 21 вересня 2013 року зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . У сторін по справі є спільні неповнолітні діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з позивачкою та після розірвання шлюбу будуть проживати з матір`ю. Сімейні стосунки між позивачкою та відповідачем фактично погіршилися ще в 2024 році. Основною причиною конфліктів між сторонами стали питання фінансового забезпечення сім`ї, а також безпідставні ревнощі з боку відповідача. Будь-які спроби примиритися у свій час не дали бажаних результатів, оскільки у позивачки з відповідачем різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Шлюбні відносини припинені влітку 2024 року. З 06 січня 2025 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, позивачка з дітьми проживає за іншою адресою. На цей час сторони у справі вже кілька місяців не підтримують подружніх відносин та не є сім`єю. Причиною розпаду сім`ї, на думку позивачки, є те, що вони з відповідачем мають різного складу характери, їх погляди на життя не співпадають, особливо це стосується питань матеріального забезпечення сім`ї та потреб дітей. Сім`я розпалася остаточно, примирення неможливе ні за яких умов. Сторони проживають окремо і не мають наміру відновлювати спілкування та подальше сімейне життя. Фактично шлюб існує лише офіційно, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Позивачка в даний момент проживає разом з дітьми окремо, сімейні відносини з відповідачем припинені остаточно. З урахуванням зазначеного, позивачка просить суд не надавати сторонам строку для примирення та наполягає на розірванні шлюбу. Майнового спору між сторонами на даний час немає. Питання стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей будуть вирішуватися окремо. В позасудовому порядку позивачка не має можливості розірвати шлюб, оскільки подружжя має неповнолітніх дітей. Саме тому змушена звернутися до суду з цим позовом.

В правове обґрунтування позову вказує норми ст. 24 , ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ч. 2 ст. 114 СК України, ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року.

Також просить стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу у розмірі 1 211,20 грн та 15 000,00 грн відповідно. В обґрунтування посилається на ч. 1, 3 ст. 133, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, правову позицію, викладену у Постанові КЦС ВС від 18 березня 2020 року у справі № 711/3009/18, положення Договору про надання правової допомоги від 29 січня 2025 року № 2901/25, попередній розрахунок вартості послуг по наданню правової допомоги, затверджений Додатковою угодою № 1 від 29 січня 2025 року, згідно з яким вартість наданих послуг у справі про розірвання шлюбу складає 15 000,00 грн, доказами сплати, актом виконаних робіт № 1 від 02 березня 2025 року.

Постановленою суддею ухвалою від 28 березня 2025 року, після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача, позовна заява прийнята до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвала отримана відповідачем 08 квітня 2025 року за місцем реєстрації /а.с.25/.

22 квітня 2025 року від відповідача надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

23 квітня 2025 року відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. В обґрунтування клопотання відповідач указав, що заявлена стороною позивачки сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною щодо відповідача й не відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт, часу, витраченому на виконання відповідних робіт, та обсягу наданих послуг у цілому, внаслідок чого витрати позивачки на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до суми у розмірі 1000,00 грн.

В обґрунтування клопотання послався на ст. 137, 141 ЦПК України, висновки з питань застосування норм права, викладені Верховним Судом у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22), у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), та у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, від 04 червня 2019 року й від 12 вересня 2019 року (додатковій) у справі № 9901/350/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі № 127/9918/14-ц (провадження № 61-12700св22).

25 квітня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову з посиланням на положення: Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV, Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, практику Європейського суду з прав людини у справах: «Олссон проти Швеції», «Олександр Волков проти України», «Щокін проти України», «Надточій проти України»,«Дюлоранс проти Франції», «Донадзе проти Грузії»,«Бендерський проти України»,«Краска проти Швейцарії», «Серявін та інші проти України», «Мамчур проти України»,«Кант проти України», «Йохансон проти Норвегії», ст. 2 4, 7, 8, 24, 112, 155 СК України, ст. 1, 2, 3, 11 16 ЦК України, Закон України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ, Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, від 22 вересня 2005 року № 5-рп/200, постанови Верховного Суду у справах №№ 185/446/18, 759/5454/19,214/7462/20, 501/3714/22,369/11268/16-ц, 129/1033/13-ц, 2-879/13, 175/1025/20, 369/11268/16-ц, роз`яснення, наведені у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11.

Обґрунтовуючи відзив вказує, що звернувшись до суду з позовом стороною позивачки не доводиться існування жодних умов існування законних підстав для розірвання шлюбу, а відтак, передусім, не доводиться та належним чином не обґрунтовується й самого порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки. ОСОБА_1 неправдиво зазначає у позові про, нібито, наявність між подружжям проблемних питань з приводу фінансового забезпечення сім`ї, адже такого у дійсності не було, й, навпаки, не лише сім`я у цілому, а й сама ОСОБА_1 завжди максимально забезпечувалася відповідачем. Під час шлюбу позивачка від ОСОБА_3 отримала у власне користування майно, зокрема транспортний засіб «Infiniti QХ60», 2013 року випуску, з 2020 року належний ОСОБА_3 та з 04 січня 2024 року перереєстрований на ім`я ОСОБА_1 , а також завжди мала безперешкодний доступ до усіх спільних майнових заощаджень подружжя. Наголошує, що позивачка не відчуває недостатнього матеріального піклування зі сторони відповідача. Вказує про необґрунтоване зазначення у позові про безпідставні ревнощі зі сторони відповідача.

Зазначає, що на його думку, протягом останніх двох-трьох років під впливом низки загальних суспільно стресових чинників, позивачка періодично стала проявляти певну емоційну нестабільність стосовно відносин між подружжям, під час чого інколи підшукувала штучні приводи для провокації відповідача на особисте відчуження від неї. Так ОСОБА_1 22 липня 2024 року намагалась переконати відповідача у особистій розмові, що вона не має до нього почуттів протягом восьми останніх років та лише для себе народжувала другу дитину. Діючи в інтересах сім`ї, уникаючи моральних переживань дітей, відповідач ставився до такої поведінки дружини не суворо та з терпінням, оскільки у дійсності не було та немає жодних об`єктивних причин для того, щоб не зберігати сім`ю. Утім, 06 січня 2025 року ОСОБА_1 , діючи проти волі відповідача, забравши дітей, покинула місце їхнього спільного проживання. Жодних пов`язаних з цим питань вона з відповідачем не узгоджувала, тим самим учиняючи виключно з суб`єктивних міркувань.

Враховуючи усталені відносини сім`ї, у тому числі взаємно доброзичливе, дбайливе та любляче ставлення між батьком та дітьми, така поведінка позивачки не відповідає ані інтересам сім`ї, ані інтересам дітей. Водночас відповідач, як батько, намагається якнайбільше відгородити дітей від зайвого емоційного та морального травмування, не втягуючи їх, щонайменше передчасно, у процедури з`ясування між батьками відносин щодо права на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні. Крім того, відповідачеві стало відомо, що насправді позивачка, отримавши чимало на свою користь від відповідача, тепер має намір використати сімейні матеріальні заощадження у своїх особистих інтересах для подальшої власної підприємницької діяльності, тим самим уникнувши майбутніх майнових відносин між подружжям, й під певним стороннім впливом подала позов про розірвання шлюбу. З огляду на збіг указаних вище фактичних обставин несприятливого змісту, такі вчинки позивачки вочевидь не відповідають ані інтересам подружжя, ані інтересам їхніх спільних дітей, що мають істотне значення.

Наголошує, що лише посилання сторони позивачки на добровільність шлюбу не може служити на користь належного обґрунтування позову, оскільки, у першу чергу, ОСОБА_1 до шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 , дійсність якого предметом правого спору не є та не була, ніким не примушувалась, як її ніколи ніким не примушувалось і до народження спільних дітей та до спільної і однакової з їхнім батьком відповідальності за їх життя, благополуччя та гармонійний розвиток у нормальній, повноцінній родині. Вказує, що звернення з відповідною позовною вимогою не звільняє сторони від процесуального обов`язку, беручи особисту участь у судовому процесі, правдиво повідомляти про обставини, що стосуються дійснихвідносин подружжя, взаємин між ними та справжніх причин, що спонукали до звернення з позовом для встановлення фактичних взаємин подружжя, дійсних причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність дітей, та інші обставини життя подружжя й, зокрема, дотримуючись інтересів кожного з них, вживати заходів до примирення подружжя. Мотиви, пов`язані з введенням в оману, із суб`єктивною зацікавленістю майнового змісту та з раптовою втратою, внаслідок власних помилок, кимось з подружжя вірних орієнтирів на спільному життєвому шляху, не повинні використовуватися для руйнування сім`ї, в якій виховуються діти. Такі причини не можуть обґрунтовувати належних правових підстав для розірвання шлюбу.

Пояснює, що позивачка повністю необґрунтовано намагається схилити суд до переконання у відсутності необхідності примирення між подружжям та у остаточному припиненні сімейних відносин, водночас не повідомляючи про дійсні відносини, що склалися між подружжям, з огляду на що, зокрема, враховуючи наявність у сторін двох спільних неповнолітніх дітей, об`єктивно з`ясувати фактичні взаємини подружжя з наведеного у позові обґрунтування неможливо. На справжні обставини, що могли би обумовити підстави для розірвання шлюбу, сторона позивачки не посилається. На переконання відповідача, мотиви, покладені в основу пред`явленого позову, відтак є несправедливими, недобросовісними та нерозумними й суперечать моральним засадам суспільства, а заявлена позивачкою вимога про розірвання шлюбу на теперішній час має на меті зашкодити як дотриманню законних інтересів кожного з подружжя, так й істотним інтересам їхньої з позивачкою сім`ї у цілому та їхніх спільних дітей, що, з точки зору добросовісного користування позивачкою своїми правами, є неприпустимим. ОСОБА_1 в якості підстав для судового захисту, про порушення її прав та інтересів зазначається необґрунтовано й не доводиться існування жодних дійсних обставин, що давали би належні правові підстави для розірвання шлюбу. Тому задоволення пред`явленого позову не відповідатиме меті «справедливого судового розгляду» та критеріям «ефективного правового захисту».

Постановленою судом ухвалою від 04 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання строку для примирення подружжя.

В судовому засіданні позивачка та її представниця позов підтримали. Представниця позивачки надала пояснення, згідно з якими просила повернути без розгляду відзив на позовну заяву через відсутність належних доказів (опису вкладення) направлення позивачці додатків до відзиву у вигляді витягу та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Також, просила не приймати до уваги доводи, наведені у відзиві через зловживання правом, оскільки відзив подано на 14 аркушах із наведенням великої кількості законодавства та судової практики, яка не стосується справи про розірвання шлюбу. Пояснила, що між позивачкою та відповідачем погіршилися сімейні стосунки з підстав, указаних у позові. В липні 2024 року сторони припинили ведення спільного господарства. З січня 2025 року сторони проживають окремо за різними адресами. У подальшому збереженні сім`ї позивачка не бачить необхідності. Наголосила, що на момент звернення з позовом майнового спору, спору щодо місця проживання дітей, участі у їх вихованні та утриманні сторони не мають. В позасудовому порядку сторони позбавлені можливості розірвати шлюб через наявність малолітніх дітей. Наголосила, що шлюб є добровільним союзом та відсутні норми, які передбачають перебування у шлюбі понад бажання одного з подружжя. Зазначила, що відповідач заперечує проти позову з матеріальних міркувань. Наголосила на підтвердженості розміру витрат на правову допомогу належними доказами. Вказала на неправомірності дій щодо роз`яснення права сторони подати клопотання про примирення та послалася на значний термін відсутності ознак сім`ї між сторонами, не вчинення дій відповідачем з примирення після подання позову позивачкою.

Позивачка підтримала представницю. Пояснила, що давно не живе з відповідачем однією сім`єю та не підтримує шлюбно-сімейних відносин. З червня 2024 року сторони вирішили припинити стосунки та за домовленістю з відповідачем, вона шукала квартиру, щоб припинити спільне проживання. 06 січня 2025 року вона знайшла належне для проживання житло у місті Самар та поїхала. Вказала, що живе з дітьми окремо від відповідача, сама себе забезпечує. Фактично шлюб не існує довгий період часу. Категорично заперечила проти примирення з відповідачем та збереження шлюбу.

Представниця відповідача в судовому засіданні підтримала вимоги відзиву. Вказала на те, що відповідач погоджувався з позивачкою щодо виїзду з метою усунення негативного впливу для морального здоров`я дітей, не створював скандалів та погоджувався з діями позивачки, вважаючи, що вона змінить власну думку. Наголосила на відсутності дійсних причин для припинення шлюбу, відсутності доказів таких. Відповідач бажає зберегти сім`ю в інтересах дітей та позивачки.

Відповідач підтримав пояснення представниці. Визнав, що дійсно, з січня 2025 року сторони проживають окремо. Заперечив, що до січня 2025 року сім`я розпалася. Він продовжує вести спільну господарську діяльність з позивачкою.

Суд, заслухавши вступні промови та пояснення представниць сторін та сторін, оцінивши доводи позовної заяви та відзиву, заяви з процесуальних питань, дослідивши матеріали справи, висновує таке.

Судом установлено, що 21 вересня 2013 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 /а.с.10/.

Згідно з наданими суду копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 03 травня 2019 року та серії НОМЕР_4 від 17 лютого 2016 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_6 /а.с.13, зворот/, ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_5 /а.с.14/, батьками яких вказані сторони у справі.

З копій паспортів громадян України позивачки та відповідача /а.с.10, зворот-11, 11, зворот - 12/, довідки про підтвердження місця реєстрації відповідача від 27 березня 2025 року /а.с.19/ вбачається, що сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні відповідачем визнано, що з січня 2025 року ОСОБА_1 фактично проживає не за місцем своєї реєстрації.

Вирішуючи позов, суд виходить з такого.

Щодо прийняття до уваги доводів, наведених у відзиві.

Представниця позивачки просила залишити відзив без розгляду через зловживання відповідачем правами при поданні відзиву.

Так, за ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Згідно ч. 2 3 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив підписується відповідачем або його представником. Відзив повинен містити: 1) найменування (ім`я) позивача і номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання; 7) заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; 8) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

За таких обставин, змістовне наповнення відзиву, в тому числі і законодавчими нормами, які на думку іншої сторони, не відповідають змісту правовідносин не може бути визнане зловживанням правом через те, що сторона сама формує свою позицію правового захисту та обґрунтовує її. Відтак, відсутні підстави для залишення без розгляду, повернення відзиву чи неприйняття до уваги його доводів.

Також, не є підставою для неврахування доводів відзиву й посилання на відсутність опису вкладення до нього, виходячи з такого.

За ч. 7 ст. 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

За ч. 5 ст. 178 ЦПК України до відзиву додаються: 1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем; 2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи також у разі, якщо відзив подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його і не навела поважних причин невиконання такого обов`язку.

Оскільки в судовому засіданні сторона позивачки фактично заперечувала проти доводів, покладених в обґрунтування відзиву, наголошуючи на його змісті та викладенні норм законодавства, що свідчить про її обізнаність зі змістом, стороною відповідача, хоча і без опису вкладення, однак надано докази направлення позивачці та її представниці копій відзиву (квитанції поштового відділення АТ «Укрпошта» /а.с.46/), суд вважає відсутніми підстави для неприйняття доводів, наведених у відзиві до уваги при ухваленні рішення.

Водночас, суд не бере до уваги докази, долучені відповідачем до відзиву у виді витягу /а.с.44/ та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /а.с.45/ через таке.

За ч. 9 ст. 83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Поданий відповідачем відзив не містить опису вкладення, який є доказом надсилання позивачці та її представниці копій вказаних доказів, сторона позивачки заперечила направлення відповідачем указаних доказів, інших доказів направлення матеріали справи не містять.

Оцінюючи посилання представниці позивачки на процесуальну неправомірність роз`яснення права на подання заяви про примирення, суд виходить з такого.

Дійсно, за ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Однак, за ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Крім того, за ч. 5 ст. 211 ЦПК України під час розгляду справи по суті суд сприяє примиренню сторін.

Одночасно, згідно зі статтею 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Якщо один із подружжя вчинив домашнє насильство, незалежно від стану розгляду порушеного кримінального провадження, цивільної справи або справи про адміністративне правопорушення щодо домашнього насильства, заходи щодо примирення подружжя не вживаються.

Відтак, з урахуванням відсутності доказів вчинення домашнього насильства, роз`яснення судом права на примирення, в тому числі і на подання відповідного клопотання про примирення у справі про розірвання шлюбу є обов`язком суду й посилання представниці на порушення принципу змагальності та диспозитивності суд відхиляє.

Крім того, згідно з п.10 роз`яснень наведених у Постанові Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Вирішуючи позов по суті, суд висновує таке.

За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі СК України) Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім`ї. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (ч. 1, 4 ст. 4 СК України).

За ч. 5, 6, 10 СК України учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

До способів захисту сімейних відносин, які застосовує суд п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України віднесено припинення правовідношення.

Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Так, подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей (ст. 109 СК України).

Статтею 110 СК України визначено право одного з подружжя подати позов про розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Дійсно, як зазначає відповідач у відзиві, статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Твердження позивачки про причини розірвання шлюбу (наявність конфліктів між сторонами, відсутність матеріального забезпечення, ревнощі), на думку суду, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ніякими доказами не підтверджені.

Водночас, в судовому засіданні сторона позивачки наполягала на відсутності між сторонами взаєморозуміння, небажанні позивачки продовжувати шлюбно-сімейні відносини. Сторонами визнано, що з січня 2025 року, хоча і з різних мотивів, вони проживають окремо. Позивачка вважає причиною розпаду сім`ї різні погляди на сімейне життя, відсутність взаєморозуміння. Відповідач, з огляду на надані ним пояснення, своєю пасивною поведінкою, хоча і з належних мотивів, дій щодо збереження сім`ї не вживав. Доказів на підтвердження того, що фактичні шлюбно-сімейні відносини продовжуються (наявність спільного сімейного бюджету, спільної корисної діяльності, спрямованої на підтримання існування сім`ї сторін, інших відносин, наявності почуття любові та взаємоповаги сторін один до одного), як на тому наполягав відповідач, суду не надано. Лише посилання на матеріальне утримання, зокрема передання в користування транспортного засобу, яке не підтверджено доказами, не свідчить про існування сімейних відносин, притаманних шлюбу, як вільному сімейному союзу чоловіка та жінки.

Крім того, при розгляді справи та з`ясуванні дійсних підстав для розірвання шлюбу судом не встановлено обставин, які б вказували на необхідність надання сторонам строку для примирення, про що наведено в постановленій судом ухвалі від 04 червня 2025 року.

Таким чином, поведінка та аргументи сторін свідчать, що між сторонами відсутня згода щодо перебування у шлюбі, подальше подружнє життя суперечитиме інтересам позивачки, а збереження сім`ї є неможливим, сім`я розпалася остаточно та відновлена бути не може, тому позов підлягає задоволенню.

У той же час, втручання держави у право на повагу до сімейного життя сторін (державної реєстрації шлюбу) здійснюється судом на підставі закону, доступного для заінтересованих осіб (ст. 105 СК України), пропорційною втручанню (порівнюючи різну направленість волі сторін із загальним принципом добровільності шлюбу взагалі) і є необхідним у демократичному суспільстві (в інтересах іншого з подружжя задля дотримання права на свободу волі у шлюбних відносинах), із дотриманням принципу змагальності та при оцінці основних доводів сторін. Саме з цих підстав суд дотримується, але відхиляє, як підставу для відмови в задоволенні позову про розірвання шлюбу, наведену представником відповідача судову практику ЄСПЛ.

При цьому, посилання відповідача на те, що відмова в розірванні шлюбу сприятиме дотриманню найкращих інтересів дітей сторін, суд не приймає до уваги через їх недоведеність.

Інші доводи та посилання як сторони позивачки, так і відповідача, викладені у позові, відзиві та наданих поясненнях, як самі по собі так і у їх сукупності не є підставою для задоволення позову чи відмови у їх задоволенні, а тому не приймаються судом до уваги при ухваленні рішення.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд ураховує те, що за ч. 1 ст. 141 СК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачкою при зверненні з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, позов задоволено, вказані витрати покладаються на відповідача.

Також, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

За ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зауважила на тому, які докази, є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 зроблено такий правовий висновок: «Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката, позивачкою надано: Договір про надання правової допомоги від 29 січня 2025 року № 2901/25 /а.с.7-9/, в п. 4 якого визначено порядок оплати роботи адвоката у формі гонорару, можливість його зміни, та, окрім гонорару, відшкодування клієнтом вартості усіх витрат, понесених у зв`язку з виконанням угоди; Додатковою угодою № 1 від 29 січня 2025 року, згідно з якою вартість наданих послуг у справі про розірвання шлюбу складає 15 000,00 грн /а.с.9/ та включає:Вивчення актуальної судової практики в сімейних справах, підготовка позовної заяви про розлучення, представництво інтересів позивачки у судовому провадженні, підготовка клопотань, заперечень на відзив, безпосередня участь у судових засіданнях. Вказано, що за надання правової допомоги у справі про розірвання шлюбу, а також у інших справах: про поділ майна подружжя, про аліменти, про визначення місця проживання дітей, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі 30 000 грн; акт виконаних робіт № 1 відповідно до Додаткової угоди про розрахунок суми гонорару № 1 до Договору про надання правничої допомоги № 2901/25 від 29 січня 2025 року /а.с.15/, згідно з яким адвокатом надано послуги:дослідження актуальної судової практики в справах про розірвання шлюбу (загальна кількість витраченого часу 1 година погодинна ставка 1500 грн = 1 500 грн), формулювання правової позиції та стратегії представництва позивачки (1 година погодинна ставка 1 500 грн = 1 500 грн), підготовка позовної заяви про розірвання шлюбу з додатками (4 години погодинна ставка 2 000 грн = 8 000 грн), Представництво інтересів позивачки у судовому провадженні, безпосередня участь у судових засіданнях (2 години погодинна ставка 2 000 грн = 4 000 грн); квитанцію від 02 березня 2025 року про сплату позивачкою на рахунок адвоката 30 000,00 грн за надання правничої допомоги за договором /а.с.15, зворот/: копію ордеру серії АЕ № 1367214 від 02 березня 2025 року, виданого адвокатом /а.с.6/: свідоцтво представника про право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с.5/.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою з урахуванням конкретних обставин справи, ціни позову.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частинах 4-5 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У зв`язку з наведеним, суд може обмежити розмір судових витрат на професійну (правничу) допомогу з огляду на розумну необхідність таких судових витрат для конкретної справи.

Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу до суми 1 000,00 грн, у якому відповідач указав, що заявлена стороною позивачки сума витрат на професійну правничу допомогу є завищеною щодо відповідача й не відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт, часу, витраченому на виконання відповідних робіт, та обсягу наданих послуг у цілому.

Розглядаючи виникле питання, суд вважає, що позивачкою належними доказами доведено понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

Водночас, сума заявлених позивачкою до відшкодування з відповідача судових витрат на правничу допомогу адвоката є неспівмірною зі складністю справи та підлягає до зменшення.

Так, суд ураховує, що позовна заява у справі стосується розірвання шлюбу між сторонами, судом визначено при відкритті провадження у справі, що справа є малозначною та повинна розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження.

Відтак, розмір витрат часу адвоката на: дослідження актуальної судової практики в справах про розірвання шлюбу у розмірі 1 години, формулювання правової позиції та стратегії представництва позивачки у розмірі 1 години, підготовку позовної заяви про розірвання шлюбу з додатками 4 години є явно завищеною та суд висновує, що в цій частині питання щодо судових витрат, з урахуванням часу на формування позовної заяви, складання позовної заяви, аналіз судової практики є достатнім загальний час правової допомоги у розмірі 1 година на суму 1 000,00 грн.

Однак, безпосередня участь у судовому засіданні 06 червня 2025 року становила 1 годину 45 хвилин.

Відтак, з урахуванням встановленого між позивачкою та адвокатом розміру погодинної ставки, розмір витрат на представництво інтересів позивачки є таким, що відповідає складності справи, розміру наданих послуг і в цій частині підстав для зменшення суми відшкодування витрат на правову допомогу суд не вбачає.

Таким чином наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат, понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Також, стаття 140 ЦПК України відносить до складу судових витрат, витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Так, позивачкою, на підтвердження направлення відповідачеві копії позовної заяви, подано квитанцію за оплату вартості послуг АТ «Укрпошта» на суму 50,00 грн.

Вказані витрати також підлягають відшкодуванню зі сторони відповідача на користь позивачки.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Шлюб, укладений між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 21 вересня 2013 року, актовий запис № 414 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 6 261 (шість тисяч двісті шістдесят одну) гривню 20 копійок, які складаються з: витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн; витрат на правову допомогу 5 000,00 грн; витрат із направлення поштової кореспонденції 50,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складене та підписане 06 червня 2025 року.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП: НОМЕР_5 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Д. О. Парфьонов