МЕТАЛУРГІЙНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
Справа № 210/459/25
Провадження № 2/210/597/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 травня 2025 року
Металургійний районний суд міста Кривого Рогу в складі:
головуючої судді Чайкіної О.В., за участю секретаря Кучевасової А.В., Ворони Б.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє від імені та інтересів ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради в особі Служби у справах дітей про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, -
Короткий виклад позовних вимог
ОСОБА_2 (надалі за текстом Позивач) та ОСОБА_3 (далі за текстом Відповідач) перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано. Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України та з введенням в Україні воєнного стану, відповідач з осені 2023 року по теперішній час покинула територію України та перебуває за кордоном до цього часу.
Сторони справи спілкування не підтримують, діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 рідко контактують з матір`ю, через особисті непорозуміння внаслідок яких відбуваються перепалки, їх спілкування полягає в телефонних розмовах або переписках через соціальні мережі. Позивач не забороняє та не обмежує спілкування дітей з матір`ю.
На даний час діти та батько проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно Довідки про те, що дитина знаходить на утриманні одного з батьків або опікуна, виданою Виконавчим комітетом Металургійної районної у місті ради від 05.07.2024 року № 77/863, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно знаходяться на утриманні свого батька ОСОБА_2 .
Криворізькою гімназією № 103 КМР, повідомляється, що мати ОСОБА_3 у 2024-2025 навчального року не цікавиться шкільним життям дитини ОСОБА_5 .
Позивач ОСОБА_2 одноособово здійснює виховання, а також утримує неповнолітніх дітей, ретельно піклується про стан їх здоров`я, останні періодично проходять медичні обстеження та здають аналізи, ОСОБА_2 забезпечує дітей необхідними медичними препаратами та прикладає зусилля для лікування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . До суду надається низка медичної документації на підтвердження вказаного.
Позивач та батько дітей ОСОБА_2 піклується про фізичний і духовний розвиток сина та доньки, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, що позитивно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, надає дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу, створює умови для отримання ними освіти, а також забезпечує житлом та належними умовами проживання, фінансово утримує їх.
Відповідач по справі взагалі не приймає участь у вихованні та утриманні дітей.
Встановлення даного факту необхідне позивачу для юридичної фіксації зазначеного факту, з метою можливості отримання соціальної допомоги на дітей, які виховуються одним із батьків, а також можливості переміщення разом із дітьми без згоди матері, яка не приймає участі у вихованні дітей, так як іншим чином його встановлення не передбачено.
Тому позивач вимушено звертається до суду з позовною заявою про встановлення факту самостійного виховання та повного фінансового утримання неповнолітніх дітей.
Представник позивача адвокат Трофименко М.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові.
Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні повідомив суду, що його дружина ОСОБА_3 виїхала за кордон півтори роки тому, діти виїжджали з нею, потім повернулися. Діти не хочуть мешкати в Польщі з мамою. ОСОБА_3 не бажає повертатися.
На запитання головуючого, позивач повідомив, що не бажає мати позбавляти батьківських прав, що старший син спілкується з матір`ю іноді по телефону. Діти сподіваються, що мати в решті-решт повернеться в Україну.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказав, що він старший син у родині, виїжджали разом з мамою за кордон, потім через перевізника повернулися, мама також, але через 10 днів поїхала назад у Польщу. Мати почала шукати собі хлопці, дітям ситуація яка склалася не приємна, розпочалися сварки з мамою. Наразі телефонують один одному раз на місяць. Українського номеру мати не має. Мати начеб то працює за кордоном, але забезпечує свідка та його неповнолітню сестру усім необхідним батько.
Допит неповнолітнього свідка - ОСОБА_5 проведений відповідно до статті 232 ЦПК України. В залі суду присутня ОСОБА_8 , яка прийнята за сумісництвом на посаду психолога відповідно до наказу №58-к/тр Криворізької Гімназії № 70.
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні у вільній розповіді повідомила суду, що наразі їй повних 15 років, коли почалася війна виїхали з мамою за кордон, але дуже часто з нею сварилися. Мама знайшла собі хлопця за кордоном. Повернулися в України 20 вересня 2023 року. Ініціатива з приводу повернення була спільна, так вирішила вся родина. Мати їх привезла В України, побула близько тижня і повернулася за кордон. Поїхала тому, що боїться війни. Свідку не відомо, чи пересилає мати кошти для утримання її чи брата. Свідка та її брата утримує батько, він сплачує за навчання старшого брата.
Представник ТЦК та СП ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначив, що має сумніви у тому, що позивач самостійно виховує дітей, адже квартира в якій проживають діти, належить також і матері. Також зазначив, що акт про спільне проживання не є підставою для надання відстрочки. Позивач має надати рішення суду, і саме суд має встановити обставини, що дитина перебуває на утриманні одного з батьків.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не надходив.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за наявності всіх наступних умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи.
Фактичні обставини встановлені судом
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (надалі за текстом Позивач) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (далі за текстом Відповідач) перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.11.2023 року по справі № 211/6377/23 розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 12.12.2023 року (а.с.9).
Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , та доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.10,11).
Відповідно до відомостей Державної прикордонної служби України ОСОБА_10 перетнула кордон у напрямку виїзд 27 вересня 2023 року (а.с.73).
Вказана відповідь надана станом на 05 лютого 2025 рік, відомостей, що відповідачка ОСОБА_10 поверталась до України відповідь не містить.
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади № 2024/009682212 та № 2024/009682864 позивач з дітьми мешкає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13, 14).
Згідно Довідки про те, що дитина знаходить на утриманні одного з батьків або опікуна, виданою Виконавчим комітетом Металургійної районної у місті ради від 05.07.2024 року № 77/863, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно знаходяться на утриманні свого батька ОСОБА_2 (а.с.15).
Довідкою від 15.01.2025 року за № 5, що видана Криворізькою гімназією № 103 КМР, повідомляється, що мати ОСОБА_3 у 2024-2025 навчального року не цікавиться шкільним життям дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка навчається в 9-А класі Криворізької гімназії № 103 КМР, не відвідує батьківські збори, не спілкується з вчителями (а.с.16).
Відповідно до Договору про навчання в Університеті, сина позивача ОСОБА_4 зараховано на перший курс Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікроського», де він навчається на денній формі навчання за освітньою програмою «Цифрові технології в енергетиці» за спеціальністю 122 Комп`ютерні технології. Вартість навчання повністю сплачено позивачем по справі (а.с.17).
Суду представлені медичні виписки, результати медичних досліджень, з яких підтверджується факт піклування Позивачем за станом здоров`я дітей (а.с.59-21).
На ухвалу суду Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відомості про те, що відповідачка ОСОБА_10 прибула на територію України 19 вересня 2023 року (пункт пропуску "Краківець") , а 27 вересня 2023 року виїхала з території України (пункт пропуску "Шегині") та станом на лютий 2025 року на територію України не повернулась (а.с. 73, 74 ).
Також Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано відомості про те, що діти ОСОБА_4 та ОСОБА_11 прибула на територію України 19 вересня 2023 року (пункт пропуску "Краківець") і територію України з цієї дати не залишали (а.с. 97, 98 ).
Стороною позивача долучено до матеріалів справи квитанції та довідки, з яких вбачається, що Позивач здійснює оплату навчання дітей, відвідуває батьківські збори, мати участі у вихованні доньки не приймає. (а.с. 108-111).
Мотивувальна частина та застосовані судом норми права
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). За правилами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Позивач просить встановити факт самостійного виховання дітей. Заявлені вимоги пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма права дає підстави для висновку про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (див.: пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Звертаючись до суду в порядку позовного провадження із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_12 просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним дітей - повнолітнього сина, який продовжує навчатися та неповнолітньої доньки, яка досягла 15 років та самостійно виріишила проживати саме з батьком.
Метою встановлення факту Позивач визначив - захисту прав та інтересів дітей та його права як батька , що займається самостійним вихованням та утриманням дітей; отримання соціальної допомоги, тощо.
Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини..
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин і оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (подібний висновок міститься в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 726/2166/19 та від 13 липня 2023 року в справі № 922/5158/21).
24 лютого 2022 року Указом Президента України № 69/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Диспозиція цієї статті Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Суд вважає, що в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та інших обставин.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. За відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
У ситуації, яка склалася між сторонами у справі, Позивач не вбачає за доцільне позбавляти Відповідачку батьківських прав, та проти цього заперечують самі діти.
За положеннями частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Позивач не може скористатися таким способом захисту як визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки такий спір між сторонами відсутній: діти залишились за власним бажанням з батьком (Позивачем), у місті Кривий Ріг Дніпропетровської області, повернувшись із Польші, а мати дітей (Відповідачка), повернувши дітей на територію України, не виявила бажання та наміру проживати з ними та залишила територію України у вересні 2023 року.
До того ж відповідно до частини 2 статті 29 ЦК УКраїни фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом..
Син сторін у справі - ОСОБА_4 станом на момент розгляду справи досяг повноліття, проте продовжує навчання в Національному технічному університеті України "Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського" на денній формі навчання, за рахунок коштів батька, що підтверджується матеріалами справи.
Донька сторін у справі - ОСОБА_11 є неповнолітньо, наразі їй 15 років, вона обрала собі місце проживання саме з батьком та не бажає виїжджати з України та проживати за кордоном разом з матір"ю.
Під час судового розгляду справи суд дослідив інтереси ОСОБА_13 та ОСОБА_4 , які повідомили суду про те, що вони повернулися із-за кордону, оскільки не бажають там проживати разом з матір"ю, яка облаштувала там самостійне життя.
Матеріалами справи піддтверджено факт повернення дітей в Україну у вересні 2023 року, та факт відсутності матері на території України з вересня 2023 року - у зв"язку з виїздом за кордон.
Також ОСОБА_11 та ОСОБА_6 зазначили, що бажають жити і навчатися в України, проживати разом з батьком - Позивачем у справі, який наразі одноособово займається їх вихованням, навчанням , лікуванням та розвитком. Вказані пояснення підтверджуються матеріалами справи - довідками з Університету, школи, лікарень, з місця проживання.
Встановлено, що мати - Відповідач, час від часу спілкується з дітьми по телефону, постійно проживає за кордоном, що підтверджується інформацією з ДПС України, участі у вихованні та розвитку повнолітнього сина, який навчається та неповнолітньої доньки не приймає.
У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутисяи з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Хоча Відповідачка й ухиляється від виконання у повній мірі своїх батьківських обов"язків як матір, проте позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, про що неодноразово наголошував у своїх висновках як ВС України так і ЄСПЛ.
Доведення факту самостійного виховання дитини матір`ю пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання батьком батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, та не може порушувати принцип дотримання найкращих інтересів дитини.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.
Згідно Довідки Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради від 05.07.2024 року № 77/863, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходяться на утриманні свого батька ОСОБА_2 .
Факт, який просить встановити Позивач, за своєю суттю зводиться до визнання судом (документування) тієї обставини, що батько виконує свої батьківські обов`язки щодо своїх дітей, та самостійно їх виховує та утримує, оскільки мати - Відповідач у справі, після початку повномасштабного вторгнення залишила територію України, приїздила до України лише один раз - повернути дітей за місцем проживання до батька, після чого повернулась проживати за кордон та підтримує зв"язок з дітьми виключно у телефонному режимі час від часу.
Відповідачка у справі - матір дитей - за час розгляду справи не виявила бажання спростувати твердження позивача проте, що останній самостійно виховує дітей, піклується про їх навчання, у тому числі й щодо повнолітнього сина, який продовжує навчання, не досягнув 23 років, дбає про їх життєзабезпечення, лікування, духовний розвиток тощо.
Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання повинні відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Зазначені правові висновки про дотримання принципу справедливості виклав Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.
Усталена судова практика свідчить про те, що факт, який просить встановити позивач, не може бути встановлений у безспірному порядку в порядку окремого провадження, а підлягає доведенню із залученням усіх заінтересованих осіб.
За фактичних обставин, встановлених судом, ОСОБА_11 та ОСОБА_4 обрали місце проживання з батьком; мати (Відповідачка) не бажає повертатися до України через острах війни та зміну сімейного стану (розірвання шлюбу з Позивачем, та проживання з іншим чоловіком за кордоном), проте час від часу спілкується з дітьми; Позивач не бажає пзбавляти Відповідачку батьківських прав, оскільки проти цього заперечують діти. Поряд із цим повноцінним вихованням, навчанням, фізичним розвитком, забезпечення потребами щодо ОСОБА_14 та ОСОБА_15 займається батько - Позивач, що підтверджено письмовими матеріалами справи..
В інший спосіб Позивач не має можливості довести ту обставину, що діти перебувають під його піклуванням, окрім як в судовому порядку.
Встановлення такого факту позивачу необхідно для реалізації прав дітей за відсутності матері, яка не проживає на території України, а також скористуватися правом на відстрочку на певний період часу, та повноцінного піклування над дітьми.
З урахуванням положень ст. 76-81, 89 ЦПК в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що позивач ОСОБА_2 одноособово здійснює виховання, а також утримує дітей - повнолітнього сина, який продовжує навчання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітню ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Щодо судових витрат
Відповідно до п.1 ч.2, ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 141, 263-265, 279, 280, 281, 282, 289, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги адвоката Трофименко Марини Володимирівни, яка діє від імені та інтересів ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , Виконавчий комітет Металургійної районної у місті ради в особі Служби у справах дітей про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей задовольнити.
Встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку в Дніпровському апеляційному суді шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Повний текст рішення складено 02 червня 2025 року.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 .
Суддя: О. В. Чайкіна