ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/8416/23

провадження № 22-ц/4809/736/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорова С. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Драний В. В.) від 04.12.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

15.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ДП «СхідГЗК») в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 02.04.2024, просив:

1) стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь позивача заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 24 589,08 грн;

2) стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду;

3) стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн;

4) визнати незаконним формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти ДП «СхідГЗК» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 38 КЗпП України;

5) визнати ОСОБА_1 звільненим з 27.10.2023 з посади заступника директора із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти ДП «СхідГЗК» за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати;

6) зобов`язати ДП «СхідГЗК» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_1 про його звільнення з 27.10.2023 за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України;

7) стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає не менше 100 525,92 грн;

8) стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 витрат позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що згідно з наказом відповідача від 26.05.2020 № 632 о/с його було призначено з 01.06.2020 на посаду заступника директора шахти із забезпечення виробництва до Інгульської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат».

16.01.2021 наказом № 51 о/с позивач був переведений на посаду заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму.

13.10.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням 27.10.2023 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору в частині строків виплати заробітної плати. Саме порушення строків виплати заробітної плати, яке спричинило значну суму заборгованості відповідача перед позивачем, стало причиною звільнення. Однак в наказі відповідач самовільно змінив формулювання підстав звільнення з ч. 3 ст. 38 КЗпП України на ч. 1 вказаної статті Кодексу, чим порушив право позивача на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

При звільненні з роботи відповідач не сплатив позивачу всі суми, що належать виплатити при звільнення, та повідомив, що нарахована сума розрахункових становить 259 670,54 грн., яка склали заборгованість зі сплати заробітної плати у розмірі 162 331,64 грн та заборгованість зі сплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 97 338,90 грн. З огляду на це, посилаючись на відповідні норми матеріального права, позивач просив суд стягнути з відповідача існуючу заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач вказав, що внаслідок порушення його прав через регулярні порушення строків виплат заробітної плати, невиплату йому при звільненні усіх сум, незаконне формулювання підстави звільнення, йому було завдано моральної шкоди, компенсацію якої він оцінив у грошовій сумі 50000,00 грн.

2.Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.12.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «СхідГЗК» задоволено частково. Суд стягнув з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 24589,08 грн та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 97 338,09 грн, вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, що складає 100 525,92 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку в розмірі 199 528,72 грн, компенсацію за завдану моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Крім того, суд визнав незаконним формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпПУ; визнав ОСОБА_1 звільненим з 27.10.2023 з посади заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму Інгульської шахти ДП «СхідГЗК» за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати; зобов`язано ДП «СхідГЗК» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про його звільнення 27.10.2023 за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У задоволенні решти вимог суд відмовив.

У порядку розподілу судових витрат суд стягнув з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5582,72 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн, з ДП «СхідГЗК на користь держави судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

З огляду на встановлені судом обставини справи та наведені у рішенні норми права, суд дійшов до висновку про систематичне порушення відповідачем прав позивача на своєчасне та повне отримання заробітної плати, що стало підставою для ініціювання позивачем свого звільнення. Суд також встановив, що попри обґрунтованість вимоги позивача про його звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, відповідач на власний розсуд вказав іншу підставу звільненні позивача, передбачену ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Тож, суд визнав незаконність формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а тому вирішив визнати його звільненим з 27.10.2023 за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати та зобов`язати відповідача внесення відповідний запис до його трудової книжки.

Суд також встановив, що на час звільнення позивача з роботи відповідач не провів з ним повний розрахунок, не сплатив заборгованість по заробітній платі, компенсацію за дні невикористаної відпустки та вихідну допомогу, а тому стягнув цю заборгованість за вирахуванням тієї її частини, яку відповідач сплатив продовж розгляду справи в суді, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час прострочення до дня ухвалення рішення суду.

Суд погодився з аргументами позивача щодо заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, але не погодився з вимогою позивача в частині розміру компенсації, вважаючи, що розумним і справедливим буде присудження грошової компенсації в сумі 10000,00 грн.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач у справі ДП «СхідГЗК» звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.12.2024 у якій просить скасувати це рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 199528,72 грн та моральної шкоди в сумі 10000,00 грн й ухвалити в цих частинах нове судове рішення, яким стягнути з ДП «СхідГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20000,00 грн, а в задоволенні вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди відмовити повністю.

Апелянт вважає, що за обставин справи суд правильно виснував про те, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки при звільненні, але задовольняючи відповідну позовну вимогу у повному обсязі, суд не врахував того, що сумарно середній заробіток багаторазово перевищує заборгованість із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, що продовж розгляду справи відповідач частково сплати заборгованість. За таких обставин суд не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 щодо застосування ст. 117 КЗпП України щодо співмірності розміру стягуваного з роботодавця середнього заробітку розміру його заборгованості перед працівником.

Крім того, апелянт вважає, що вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є недоведеною так, як він звільнився з роботи за власним бажанням, а тому його твердження про вимушену необхідність докладати додаткові зусилля для забезпечення свого нормального існування та утримання своєї сім`ї не обумовлене неправомірними діями відповідача. Отже, позивач фактично не довів заподіяння йому відповідачем втрат немайнового характеру.

4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Позивач ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому виклав свою незгоду з вимогами та доводами відповідача. Зокрема, він звертає увагу суду на те, що на час його звернення до суду заборгованість по заробітній платі становила 162331,64 грн, несплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 97338,90 грн, а розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становив лише 13708,08 грн. Відповідач не здійснив повний розрахунок, заборгованість повністю не сплатив, що вплинуло на стягнуту судом з нього суму за час затримки розрахунку, тож відповідна сума повністю залежить від поведінки відповідача. Викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 висновок щодо застосування ст. 117 КЗпП України не міг бути застосований судом першої інстанції у справі № 405/8416/23 через відмінність обставин порівнюваних справ, а саме відсутність будь-якого зловживання правом з боку позивача. Крім того, з часу ухвалення Великою Палатою Верховного Суду вказаної постанови змінилося законодавче регулювання спірних правовідносин у зв`язку із набранням чинності Закону № 2352-ІХ, а саме норму ст. 117 Кодексу було доповнено новим положенням про обмеження строку, за який роботодавець має сплатити середній заробіток, шістьма місяцями.

Позивач також не визнав апеляційну скаргу в частині спору про моральну шкоду, вказавши, що він зазнав моральних втрат через тривале порушення його права на оплату праці до звільнення з роботи та порушення його прав та гарантій під час та після звільнення.

5.Короткий зміст пояснень учасників справи у судовому засіданні 14.05.2025

Представник апелянта ДП «СхідГЗК» Плетньов О. С. підтримав апеляційну скаргу, надав суду усні пояснення по справі.

Позивач ОСОБА_1 особисто в судове засідання не з`явився, а його представник адвокат ОСОБА_2. висловила усні заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги відповідача.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги (в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в частині відшкодування моральної шкоди) за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

7.Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора Інгульської шахти ДП «СхідГЗК» із забезпечення виробництва на підставі наказу № 632о/с від 26.05.2020.

16.01.2021 ОСОБА_1 переведений на посаду заступника директора шахти із забезпечення виробництва та режиму на підставі наказу № 51о/с від 16.01.2021.

ДП «СхідГЗК» систематично порушувало право ОСОБА_1 на своєчасне та у повному обсязі отримання заробітної плати.

13.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до керівника ДП «СхідГЗК» з заявою про звільнення за власним бажанням з 27.10.2023 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку із систематичним порушенням роботодавцем трудового договору щодо строків виплати заробітної плати.

Наказом № 1709/ос від 25.10.2023 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Інгульської шахти ДП «Схід ГЗК» із забезпечення виробництва та режиму з 27.10.2023 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

У трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис № 8 про те, що 27.10.2023 його звільнено з посади за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 1709/ос від 25.10.2023.

Станом на 27.10.2023 заборгованість ДП «СхідГЗК» перед ОСОБА_1 становила 259670,54 грн, яка складалася із: заборгованості по заробітній платі становила 162331,64 грн, а по компенсації за невикористану відпустку - 97338,90 грн.

Станом на 23.10.2024 заборгованість ДП «СхідГЗК» перед ОСОБА_1 становила 121927,98 грн, яка складалася із: заборгованості по заробітній платі - 24589,08 грн; заборгованості по компенсації за невикористану відпустку - 97338,90 грн.

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1.Норми права та їх джерела

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 43 Конституції України).

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці»).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Аналогічне визначення заробітної плати міститься у ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (ч. 3 ст. 38 КЗпП України).

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», ч. 1 ст. 83 КЗпП України).

При припиненні трудового договору […] внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку […].

Роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника (ч. 1 ст. 47 КЗпП України).

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України у редакції, яка була чинною до 18.07.2022).

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (ч. 1 ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 чинна з 19.07.2022).

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу вказав, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237-1 КЗпП України).

8.2.Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

8.2.1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зробила висновок, що, зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст. 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

У цій справі між сторонами виник спір щодо наслідків невиплати відповідачем позивачеві в день його звільнення всіх належних йому сум: заборгованості по заробітній платі, компенсації за дні невикористаної відпустки, одноразової допомоги.

Суд першої інстанції встановив і сторонами не оспорюється правильність встановлення обставин, які мають значення для справи:

-позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем і був звільнений з роботи 27.10.2023;

-станом на дату звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 162331,64 грн, компенсацію за дні невикористаної відпустки в сумі 97338,90 грн, а також, як встановив суд, одноразову допомогу в сумі 100525,92 грн;

-суд встановив вину відповідача у несплаті заборгованості у день звільнення позивача;

-відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції частково сплатив заборгованість із заробітної плати в сумі 137742,56 грн;

-середньоденна заробітна плата позивача для цілей нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 1523,12 грн.

Стаття 117 КЗпП України фактично містить спростовну презумпцію вини роботодавця у випадку несвоєчасного проведення розрахунку з працівником при звільненні з роботи.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 682/3060/16-ц зроблено висновки: «Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця».

Відсутність у юридичної особи достатніх коштів для виконання своїх зобов`язань перед працівником, який вивільняються, не є ознакою відсутності вини та не звільняє його від відповідальності.

У п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц вказано: «Відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує запровадженню тимчасової адміністрації банку».

За таких обставин з 28.10.2023, наступного для після звільнення позивача з роботи, у нього виникло право вимоги, а в відповідача відповідний обов`язок сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст. 117 КЗпП України, оскільки останній у день звільнення, 27.10.2023, не виплатив всі суми, що належать позивачу при звільненні.

Суд першої інстанції правильно встановив, що спірний період щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача у цій справі - 28.02.2023 - по день ухвалення судом рішення, тобто 04.12.2024, оскільки на час вирішення спору відповідач остаточно свій борг не сплатив.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-2807цс16, при обчисленні середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якщо іншого не передбачено законодавством.

Суд першої інстанції правильно встановив, що прострочення відповідача охоплює період 1 рік 9 місяців 7 днів, але з урахуванням встановленого ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України № 2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022, обмеження строку виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яке становить шість місяців, обрахунок середнього заробітку необхідно здійснити за 131 робочий дена, а тому середній заробіток згідно зі ст. 117 КЗпП України за цей час становить: 1523,12 х 131 = 199528,72 грн.

Відповідач іншого розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до суду не надав.

Довід відповідача про те, що стягнутий з нього судом на користь позивача середній заробіток у рази перевищує суму заборгованості не відповідає дійсності.

Як встановив суд першої інстанції, на час звільнення позивача з роботи та на час його звернення до суду з позовом до відповідача останній мав прострочену заборгованість: по заробітній платі в сумі 162331,64 грн, по компенсації за дні невикористаної відпустки - 97338,90 грн, по передбаченій ч. 1 ст. 44 КЗпП України одноразовій допомозі при звільненні у зв`язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю - 100525,92 грн.

Згідно з нормою ст. 116 КЗпП України усі ці суми, які належали позивачу, відповідач зобов`язаний був виплатити у день його звільнення, але свій обов`язок він не виконав.

Загальна сума заборгованості становила 360196,46 грн, що істотно (на 160667,74 грн) перевищує розмір стягнутого судом середнього заробітку - 199528,72 грн.

Часткова сплата відповідачем заборгованості по заробітній платі продовж строку розгляду справи в суді першої інстанції не звільняє його від відповідальності перед позивачем за вчинене правопорушення.

Щодо пропорційності стягуваного середнього заробітку (199528,72 грн) розміру боргу на час вирішення спору (24589,08 + 97338,90 + 100525,92 = 22453,90 грн), то він є цілком пропорційним.

Стосовно твердження апелянта про те, що суд проігнорував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, зокрема у п. 91, а саме: «З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні».

Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду стосувалася застосування норм ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до внесення змін Законом України № 2352-ІХ, що набрав чинності 19.07.2022, а звільнення ОСОБА_1 відбулося 27.10.2023.

До того ж, означений підхід щодо можливості зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, гуртувався на тому, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку. Натомість з 19.07.2022 законодавчо розрахунковий період обмежено шістьма місяцями.

Отже, врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, при застосуванні ст. 117 КЗпП України до правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022, є неможливим.

Такого ж по суті висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, від 24.04.2025 у спарві № 400/14213/23 тощо.

Інших аргументів щодо незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивача в апеляційній скарзі немає.

Колегія суддів апеляційної інстанції не знайшла підставі вважати, що вирішуючи спір у цій частині місцевий суд порушив норми процесуального права чи неправильно застосував норми матеріального права, а тому підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про зменшення суми стягуваного середнього заробітку до 20000,00 грн задоволенню не підлягають.

8.2.2. Щодо рішення місцевого суду про відшкодування завданої моральної шкоди.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин.

Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 3, ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (див. постанова Верховного Суду від 17.01.2024 у справі № 344/1861/18).

Суди встановили, що позивач був вимушений звільнитися з роботи у зв`язку із систематичним та істотним порушенням його прав на оплату праці, а саме вчасне та у повному обсязі її отримання що підтверджується рішенням суду у цій справі, яке у частині зміни підстав звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України відповідач не оскаржує.

З довідки, яку видав відповідач у день звільнення позивача (а. с. 13), вбачається, що на 27.10.2023 відповідач мав заборгованість перед позивачем із заробітної плати за квітень - жовтень 2023 року, тобто за сім місяців, й розмір цієї заборгованості, як вже зазначалося, становив 162331,64 грн.

Крім того, у день звільнення відповідач цю заборгованість не сплатив, а сама сума боргу збільшилася через те, що позивач не сплатив ще й компенсацію за дні невикористаної позивачем відпустки та одноразову допомогу.

На час ухвалення судом першої інстанції рішення у справі борг остаточно сплачений відповідачем не був.

До того ж, як встановив суд першої інстанції, відповідач самовільно змінив причини звільнення позивача, уникаючи відповідальності за порушення трудових прав позивача.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria», № 68490/01, § 62, 12.07. 2007).

У позові ОСОБА_1 зазначив, що тривала невиплата йому заробітної плати у великій сумі та у подальшому непроведений повний розрахунок при звільненні позбавили його можливості забезпечити належні умови життя для себе та членів його сім`ї, яким він зобов`язана давати утримання, зокрема дітям, порівняно з тим, які він міг створити отримуючи заробітну плату належним чином. Він також вказав, що вимушений був докладати додаткових зусиль для самозабезпечення та відчував моральні страждання через ситуацію, яка склалася з вини відповідача.

Доводи позивача доведено доказами у справі, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Аргументи апеляційної скарги відповідача у цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Твердження відповідача про недоведеність факту заподіяння відповідачем позивачу моральних страждань в наслідок порушення його трудових прав не відповідає обставинам цієї справи та вочевидь є необґрунтованим запереченням очевидного.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у грошовій формі, суд першої інстанції врахував, що роботодавець (відповідач) неодноразово порушував трудове законодавство стосовно позивача в частині невиплати заробітної плати, а також всіх належних сум при звільненні, тривалість порушення, тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн моральної шкоди. Зазначений розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб особи і не призведе до її безпідставного збагачення коштом відповідача.

Оскаржуване рішення суду в частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам закону, оскільки суд, встановивши порушення прав позивача на отримання заробітної плати та всіх належних виплат при звільненні, врахував, що це безперечно спричинило психологічний стрес та переживання щодо фінансових можливостей для реалізації життєво-необхідних планів позивача, обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за завдану шкоду.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без змін.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

10.Про судові витрати

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Правила розподілу судових витрат закріплені у ст. 141 ЦПК України.

За змістом підпунктів «б», «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції залишає вимоги апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого суду в оскаржуваних його частинах без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, немає.

З цих самих підстав витрати відповідача на сплату судового збору в сумі 4603,32 грн за подання до суду апеляційної скарги (а. с. 146) покладаються на нього без компенсації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач повідомив про його судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження реальності та розміру цих судових витрат позивач надав до суду докази: договір про надання правничої допомоги від 25.03.2025, укладений між ОСОБА_1 і адвокатом ОСОБА_2. згідно п. 4 цього договору вартість послуг адвоката становить 3000,00 грн (а. с. 170 - 171); акт приймання-передачі наданих послуг від 25.03.2025 на суму 3000,00 грн за яким адвокатом виконано роботи з вивчення справи, складання процесуальних документів, аналізу законодавства та судової практики, усні консультації (а. с. 172); квитанцію до платіжної інструкції від 25.03.2025 про сплату ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3000,00 грн за надання правової допомоги (а. с. 173).

Відповідач не надав до суду обгрунтованого клопотання про зменшення розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що реальність та розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Вказані судові витрати позивача пов`язані з розглядом цієї справи й були необхідними, їх розмір обґрунтований та пропорційний до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, суд також враховує стадію розгляду справи.

Витати позивача а професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 3000,00 грн підлягають компенсації коштом відповідача, оскільки позов було задоволено, а вимоги апеляційної скарги відповідача відхиллено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.12.2024 в частині, що оскаржується - без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 3000,00 грн, як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 09.06.2025.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко