Справа № 202/7602/24
Провадження № 2/202/662/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

23 квітня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи Карпушиної М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 05 листопада 2016 року був зареєстрований шлюб між нею і відповідачем.

Мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сімейне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 червня 2019 року шлюб між ними був розірваний.

Після розірвання шлюбу син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні.

Відповідач самоусунувся та не приймає участі у вихованні та забезпеченні сина.

З часу розірвання шлюбу відповідач бачився з сином лічені рази.

Ще під час спільного життя відповідач почав їздити на заробітки до Польщі. Останній раз відповідач бачився з сином у 2019 році на святкуванні його 2-го дня народження.

Після того відповідач в Україну взагалі не повертався.

Відповідач після виїзду за кордон дуже рідко телефонує, частіше на день народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , але останній навіть не бажає брати слухавку, розмова триває максимум 2 хвилини.

Син не сприймає відповідача як батька.

Після розлучення в 2021 році вона стала спілкуватися з ОСОБА_4 . В подальшому вони стали проживати однією сім?єю. 30.04.2022 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилася спільна дочка.

ОСОБА_5 з початку знайомства з ОСОБА_6 виховує його як рідного сина. ОСОБА_7 сприймає ОСОБА_5 як батька та називає його татом.

Отже, посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виховання та матеріального забезпечення дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов?язками, позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та стягнути з нього аліменти на утримання дитини в розмірі не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 червня 2024 року у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Під час підготовчого провадження ухвалою суду від 08 листопада 2024 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, який зобов`язано надати висновок по суті спору.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 08 листопада 2024 року з Державної прикордонної служби України витребуванівідомості щодо перетину відповідачем державного кордону.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.

У судовому засідання позивач ОСОБА_1 свій підтримала та наполягала на його задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час і місце судового розгляду, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляд справи, яка вирішується на підставі наявних даних та доказів у відсутності відповідача.

Представник органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Карпушина М.Г. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та вважала, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини. Зазначила, що згідно з висновком органу опіки та піклування є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав.

Також у судовому засіданні був заслуханий малолітній ОСОБА_8 , який пояснив, що проживає з мамою та татом ОСОБА_5 , який його виховує. Батька ОСОБА_9 бачив коли був маленький та вже не пам`ятає його. Останній йому колись телефонував. Подарунків від нього не отримує.

Суд, з`ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про задоволення позову за наступних підстав:

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 05 листопада 2016 року.

Мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 12 червня 2019 шлюб між сторонами розірваний.

30 квітня 2022 року позивачем укладений шлюб з ОСОБА_10 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї малолітній ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом установлено, що відповідно до відомостей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 07 червня 2019 року відповідач ОСОБА_11 виїхав за межі України через пункт пропуску «Краківець» та на територію України не повертався.

Згідно з довідкою Комунального закладу «Дніпровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, актом обстеження умов проживання, характеристиками дитини, наданими Комунальним закладом дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 149 Дніпровської міської ради та Дніпровською гімназією № 39 Дніпровської міської ради, вихованням ОСОБА_3 займається мати.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради № 6/11-40 від 26.02.2025 року батько ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , не піклується про нього, про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом здоров`я.

Тому орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 .

Суд погоджується з таким висновком органу опіки та піклування та вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає найкращим інтересам дитини.

Так, при вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав суд виходить із того, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов?язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 06 травня 2020 року по справі № 753/2025/19, зазначено, що «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України)».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який допускається лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

В основу багатьох рішень ЄСПЛ покладений базовий принцип забезпечення найкращих інтересів дитини (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року, «М.С. проти України» від 11.07.2017 року).

З практики ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні, можливо виокремити такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги, інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків, в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі, у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками, втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Вказані принципи мають враховуватися судами при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, в тому числі спорів про позбавлення батьківських прав.

При цьому за практикою ЄСПЛ невиконання батьківських обов`язків може бути виправдано лише об`єктивними обставинами, які не залежать від волі самих батьків (наприклад рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, коли неможливість заявника брати участь у вихованні сина була пов`язана із забороною в`їзду на територію України).

Водночас згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (CASE OF ILYA LYAPIN v. RUSSIA) (заява № 70879/11) від 30 червня 2020 року в 2011 році районний суд позбавив заявника батьківських прав відносно його сина.

Судом було встановлено, що він не мешкав з дитиною з 2003 року, відколи розлучився із дружиною. Він також не брав участі у вихованні сина з 2004 року і лише зрідка надавав хлопчику фінансову підтримку.

Так, суд дійшов висновку, що сімейні зв`язки між біологічним батьком і дитиною були втрачені, а хлопець вважав своїм батьком нового чоловіка колишньої дружини заявника. Отже, у найкращих інтересах дитини батька було позбавлено батьківських прав на сина і залишено хлопчика під повною опікою матері.

Заявник оскаржував таке рішення, але безуспішно. Звернувшись до ЄСПЛ та посилаючись на статтю 8 (право на повагу до приватного та сімейного життя) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чоловік скаржився на свавільне позбавлення батьківських прав на сина.

Проте ЄСПЛ не знайшов порушень у рішеннях національних судів, а лише підтвердив той факт, що застосування такої міри, як позбавлення батьківських прав можливе у випадку, якщо батько протягом тривалого часу не проявляє жодного інтересу до дитини.

Крім того, Суд зазначив, що батько почав вчиняти дії, спрямовані на відновлення спілкування з дитиною, лише після того, як дізнався про намір матері дитини позбавити його батьківських прав.

Вісім років до цього батько навіть не намагався відновити втрачений зв`язок між ним і дитиною.

У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд постановив, що не було порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Суд вважає, що наведене рішення ЄСПЛ підлягає застосуванню у цій справі при вирішенні питання про позбавлення відповідача батьківських прав.

Також судом враховується судова практика національного суду.

Зокрема 26 квітня 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув цивільну справу за № 520/8264/19 про позбавлення батьківських прав, в якій суди першої та апеляційної інстанцій установили, що відповідач у 2014 році виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль та є громадянином цієї держави.

Вирішуючи спір, суди керувалися тим, що відповідач в останній раз приїжджав до дітей у 2017 році, проте постійно спілкувався з ними за допомогою месенджерів Viber та Skype. Також приїздив у вересні 2019 року та у січні 2020 року на засідання комісії з питань захисту прав дітей районної адміністрації міської ради як органу опіки та піклування, заперечував проти позбавлення його батьківських прав, однак з дітьми не зустрічався, мотивуючи це тим, що позивач не дозволив їм зустрічатись і всіляко перешкоджав їх зустрічам.

Рішенням районного суду, яке залишене без змін постановою апеляційного суду, позов задоволено. Позбавлено відповідача батьківських прав.

Верховний Суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначивши, що вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке у свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд має розглянути правомірність втручання у право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. Також обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини).

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дітей є мінімальною та недостатньою, що, у свою чергу, свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України.

При цьому Верховний Суд відзначив, що суди правильно врахували, що такі життєві умови були обрані відповідачем після народження дітей, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватися про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. Також суди взяли до уваги, що з моменту розірвання шлюбу у 2011 році відповідач не проживав із малолітніми дітьми однією сім`єю, а з 2014 року і до сьогодні проживає за межами України, та, відповідно, з вказаного часу не брав і не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дітей як складову частину виховання.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що встановлені обставини свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, що не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

Крім того, у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав батька чи матері, які, починаючи з моменту народження дитини, фактично самоусунулися (ухилилися) від її виховання, не піклувалися про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя тощо, відповідає найкращим інтересам дитини.

Верховний Суд зазначив, що встановлені судами обставини справи, відповідно до яких відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 16 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.

З урахуванням вищенаведених норм права та судової практики суд, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, вважає доведеним факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки зібраними доказами підтверджується, що після припинення в лютому 2018 року шлюбних відносин з матір`ю дитини, коли останній було менше одного року, та розірвання шлюбу відповідач відносини з дитиною не підтримує, не спілкується у достатньому обсязі, не займається її вихованням, матеріально не забезпечує.

Тим самим відповідач самоусунувся і тривалий час не бере участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не надає йому необхідної підтримки як складової частини виховання, останній раз бачився з ним у 2019 році, коли дитині було два роки.

В даному випадку між відповідачем і сином відсутній психологічний зв`язок. Дитина його не пам`ятає та до нього не прив`язана.

Навпаки малолітній ОСОБА_7 ставиться як до батька до чоловіка матері у новому шлюбі, який користується в нього авторитетом, що підтверджено самою дитиною, яка була заслухана судом у судовому засіданні.

Отже, на переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав якнайкраще відповідає інтересам дитини і є виправданим втручанням у сімейне життя та узгоджується з цілями, визначеними у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд ураховує, що відповідач, виїхавши за кордон і тривалий час не приймаючи участі у вихованні сина, переклав виконання всіх обов`язків щодо дитини на колишню дружину.

При цьому відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою (рідкі телефонні дзвінки, дистанційні поздоровлення зі святами).

Виїхавши у 2019 році за кордон, відповідач усвідомлював, що не зможе піклуватися про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя.

З 2019 року відповідач Україну не відвідував, проживає за межами України, не бере участі у вихованні сина, не піклується про нього, не забезпечує його, що свідчить про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України.

Об`єктивних обставин невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, як-то заборона в`їзду на територію України тощо, судом не встановлено і відповідних доказів відповідачем не було надано.

Отже, суд вважає, що позов про позбавлення відповідача батьківських прав є обґрунтованим та приходить до висновку, що встановлені обставини свідчать про наявність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, відповідно до статті 51 Конституції України та частини 1 статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно зі статтею 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

Приймаючи до уваги матеріальний стан сторін та всі інші обставини, передбачені статтею 182 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що відповідно до положень сімейного законодавства та в межах позовних вимог, розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина, необхідно визначити в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення з дня подання позову до суду - 11 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 281-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради (м. Дніпро, вул. 20-річчя Перемоги, буд. 51), про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 11 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення повного судового рішення.

Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Наталія Марченко