ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/18327/23

Головуючий у першій інстанції Рахманкулова І. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/497/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем Зіньковець О.О.,

позивач: заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації),

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Депатрамент культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації,

треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Чернігівська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури, ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) звернувся з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив:

1) усунути перешкоди власнику державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельними ділянками з кадастровими номерами :02:009:5007 площею 0,1810 га; :02:009:5008 площею 0,1732 га; :02:009:0042 площею 0,0405 га, :02:009:0043 площею 0,1134 га, :02:009:0044 площею 0,0276 га, :02:009:0045 площею 0,1282 га шляхом:

- зобов`язання ОСОБА_3 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:5007 площею 0,1810 га; :02:009:5008 площею 0,1732 га; :02:009:0042 площею 0,0405 га; :02:009:0043 площею 0,1134 га; :02:009:0044 площею 0,0276 га; :02:009:0045 площею 0,1282 га;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0042 площею 0,0405 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); :02:009:0043 площею 0,1134 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); :02:009:0044 площею 0,0276 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); :02:009:0045 площею 0,1282 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:5007 площею 0,1810 га; :02:009:5008 площею 0,1732 га; :02:009:0042 площею 0,0405 га; :02:009:0043 площею 0,1134 га; :02:009:0044 площею 0,0276 га; :02:009:0045 площею 0,1282 га;

2) стягнути з ОСОБА_3 на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 8 052 грн.

У грудні 2023 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) звернувся з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

1) усунути перешкоди власнику державі в особі Чернігівської обласної державної (військової) адміністрації у користуванні та розпорядженні земельними ділянками з кадастровими номерами :02:009:0040 площа 0,0756 га, :02:009:0041 площа 0,0755 га шляхом:

- зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0040 площа 0,0756 га, :02:009:0041 площа 0,0755 га державі в особі Чернігівської обласної державної (військової) адміністрації;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0040 площа 0,0756 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), :02:009:0041 площа 0,0755 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

- скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0040 площа 0,0756 га, :02:009:0041 площа 0,0755 га;

2) стягнути з ОСОБА_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 8 052 грн.

У грудні 2023 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

1) усунути перешкоди власнику державі в особі Чернігівської обласної державної (військової) адміністрації у користуванні та розпорядженні земельними ділянками з кадастровими номерами :02:009:0023 площею 0,1 га; :02:009:0025 площею 0,1 га шляхом:

- зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0023 площею 0,1 га, :02:009:0025 площею 0,1 га державі в особі Чернігівської обласної державної (військової) адміністрації;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0023 площею 0,1 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100), :02:009:0025 площею 0,1 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100);

- скасування Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0023 площею 0,1 га; :02:009:0025 площею 0,1 га.

2) стягнути з ОСОБА_2 на користь Чернігівської обласної прокуратури понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 8 052 грн.

Заявлені прокурором до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вимоги обґрунтовано тим, що всі наведені вище належні відповідачам спірні земельні ділянки на території м. Чернігова (Чернігівської міської ради) розташовані в межах пам`ятки археології місцевого значення поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., I тис., XI-XIII ст., яку внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, та входять у межи охоронної археологічної зони № 2 м. Чернігова. Зазначені землі відносяться до земель історико-культурного призначення, на них розміщено пам`ятку археології місцевого значення, а на всю їх територію встановлено обмеження охоронну зону навколо об`єкта культурної спадщини.

Позивач зазначав, що чинним законодавством для пам`яток археології та земель, на яких розташовані та не вилучені у передбаченому законом порядку пам`ятки археології, визначено єдину форму власності державну, або обов`язкове вилучення чи викуп таких земель у разі, якщо така земельна ділянка не перебуває у державній власності.

Звернення з цим позовом зумовлено тим, що внаслідок неправомірного набуття відповідачами у власність земельних ділянок історико-культурного призначення, на яких розташовано пам`ятку археології, держава позбавлена можливості повноцінно реалізувати права власника щодо цього майна.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 січня 2024 року справу за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками об`єднано в одне провадження зі справою за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками (т. 2 а.с. 43).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2024 року справу за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками об`єднано в одне провадження зі справою за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та зі справою за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернігівської обласної державної адміністрації (Чернігівської обласної військової адміністрації) до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками (т. 3 а.с. 90-91).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури, Вікторовський В.В. звернулися з апеляційними скаргами.

В апеляційній скарзі заступник керівника Чернігівської обласної прокуратури, посилаючись на неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позови до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та вирішити питання відшкодування судових витрат у виді судового збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду про те, що належним способом захисту порушеного права держави є саме віндикаційний позов. Вважає, що стосовно земель історико-культурного призначення, на яких розташовані пам`ятки археології, законодавство установлює пріоритет державної власності на землю над комунальною та приватною.

Указує на те, що стала практика Верховного Суду свідчить про неможливість заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України. Розташування цих земель свідчить про неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Зайняття земельної ділянки, на якій розташовано пам`ятку археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Прокурор стверджує про те, що, ураховуючи фактичні обставини цієї справи, відсутні підстави для висновку про невідповідність заходу втручання держави у право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

На думку скаржника, суд першої інстанції, порушивши положення ст. 12, 263-265 ЦПК України, не надав належної оцінки доводам позовної заяви, що стало наслідком відмови у задоволенні позову.

У наданому відзиві представник ОСОБА_2 адвокат Петрушанко В.П., не погодившись з доводами апеляційної скарги заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури, просить її залишити без задоволення.

Обгрунтовуючи доводи відзиву, сторона відповідача посилається на те, що 19 лютого 1986 року взято під державну охорону не пам`ятку археології, а пам`ятник археології поселення «Ялівщина» на підставі рішення виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів № 75. Зазначає, що відсутня науково-проектна документація, яка б визначала межі пам`ятки. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» її не може бути визнано пам`яткою у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 17 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» відсутнє рішення виконкому Чернігівської обласної ради про затвердження переліку пам`яток.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що витребування земель історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології, з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову, а не негаторного.

Вважає, що прокурор не мав законних підстав для звернення з цим позовом, оскільки докази бездіяльності Чернігівської обласної державної адміністрації або докази її неможливості самостійно захистити власні інтереси відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити мотивувальну частину судового рішення, урахувавши доводи скаржника.

Зазначає, що на пам`ятку археології № 50007 відсутня науково-проектна документація, яка б визначала її межі. Технічна документація, використана спеціалістом ПП «Елітзем» інженером-землевпорядником щодо розташування земельних ділянок ОСОБА_2 з кадастровими номерами :02:009:0023 площею 0,1 га, :02:009:0025 площею 0,1 га не є тим документом, який відповідно до закону визначає межі пам`ятки археології, отже і посилання на те, що пам`ятка археології місцевого значення поселення «Ялівщина» знаходиться в межах земельних ділянках, належних на праві власності ОСОБА_2 , є незаконним.

Скаржник посилається на те, що висновки суду першої інстанції про відсутність колізії між ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та ст. 54 ЗК України не відповідають дійсності у зв`язку з тим, що ЗК України набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЗК України, закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Кодексом, діють у частині, що не суперечить цьому Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Норма ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» щодо їх віднесення лише до державної власності суперечить ст. 54 ЗК України, якою передбачено можливість перебування у приватній власності земель історико-культурного призначення, отже мають застосовуватись норми ЗК України.

Стверджує, що у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння, для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов, тому задоволення вимоги про витребування земель історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології, з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає висновку, викладеному Великою Палатою Верховного Суду України від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21, речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

У наданому відзиві заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури, вважаючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 необгрунтованими, просить її залишити без задоволення.

Обгрунтовуючи доводи відзиву, заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури посилається на те, що опис місця розташування поселення «Ялівщина», яке зазначено в обліковій картці, а також схематичне зображення земельної ділянки історико-культурного призначення, нанесене на Схемі розташування пам`яток археології та охоронних зон в урочищі Ялівщина, плані земельної ділянки пам`ятки археології городище «Єловщина» (Ялівщина) № 5007, Схематичному плані городища і поселення «Яловщина» свідчить про те, що спірна територія є земельною ділянкою історико-культурного призначення, на якій окреслену територію позначено як пам`ятки місцевого значення поселення «Ялівщина». Спеціаліст ПП «Елізем» інженер-землевпорядник ОСОБА_8 (сертифікат № 0001323) графічно зобразив на плані-схемі розташування спірних земельних ділянок з позначенням площі та меж земельних ділянок, а також провів накладення спірних земельних ділянок в межах та конфігурації, зазначеній в технічній документації, на План земельної ділянки пам`ятки археології городище «Ялівщина» № 5007. За результатами відображеного накладення зазначених у позовах земельних ділянок, зокрема з кадастровими номерами :02:009:0023, :02:009:0025, встановлено їх однакове місце розташування як у Схемі розташування пам`яток археології та охоронних зон в урочищі Ялівщина М 1:10000, так і на Плані земельної ділянки пам`ятки археології городище «Ялівщина» № 5007.

Прокурор зазначає, що відсутність затвердженої науково-проектної документації з визначення меж і режимів використання пам`яток археології місцевого значення та їх зон охорони, не дає підстави стверджувати, що спірні земельні ділянки, які всупереч закону передані у приватну власність, не належать до земель історико-культурного призначення і на них не розташовано пам`ятку археології.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що Велика Палата Верховного суду у постанові від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 наголосила на відмінності категорій «об`єкт культурної спадщини» та «пам`ятка культурної спадщини» та констатувала, що не існує колізії між приписами ч. 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та ч. 1 ст. 54 ЗК України.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення прокурора, представника Чернігівської обласної державної адміністрації, відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача Вікторовського В.В., представника Чернігівської міської ради, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури, ОСОБА_2 належить задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами на спростовано надані прокурором докази того, що належні відповідачам на праві власності спірні земельні ділянки накладаються на земельну ділянку, на якій розташовано пам`ятку археології місцевого значення поселення «Ялівщина».

Суд зазначив, що у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам цієї справи), для захисту права власності слід звертатися з віндикаційним позовом, та виснував про неправильно обраний позивачем спосіб захисту.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, але вважає хибними наведені районним судом мотиви для відмови, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської обласної ради народних депутатів від 19 лютого 1985 року № 75 «Про взяття під державну охорону нововиявлених пам`ятників історії та культури, археології, архітектури» взято під державну охорону пам`ятники історії та культури, археології, архітектури, які розташовані на території області, згідно з додатком № 1-3 (т. 1 а.с. 63 зворот - 64).

За додатком № 2 до згаданого рішення, під № 14 значиться Поселення, 2 тис. до н.е., XII ст. ур. Ялівщина (т. 1 а.с. 64 зворот - 65).

13 квітня 1989 року директор сільгосппідприємства «Деснянський» Смотрик М.М. підписав охоронне зобов`язання на пам`ятник археології та культури поселення «Ялівщина», в якому перелічено заходи для охорони пам`ятника археології, а також передбачено можливість проведення підприємством оранки землі (т. 1 а.с. 66 зворот - 67).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів від 18 лютого 1991 року № 48 «Про здійснення земельної реформи», на виконання Указу Президента Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 5 січня 1991 року «Про першочергові завдання по реалізації земельної реформи», постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу», та рішення облвиконкому від 28 січня 1991 року № 5 «Про здійснення земельної реформи в області», взято до відома, що постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року «Про земельну реформу» встановлено, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 квітня 1994 року оформити право володіння або користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається (пункт 6 рішення) (т. 6 а.с. 96).

На виконання цього рішення радгосп «Деснянський» квітково-декоративних культур звернувся до Української академії аграрних наук інституту землеустрою Чернігівської філії для виготовлення технічного звіту по видачі державного акту на право постійного користування землею радгоспу «Деснянський» квітково-декоративних культур.

У 1994 році Українською академією аграрних наук інституту землеустрою виготовлено технічний звіт по видачі державного акту на право постійного користування землею радгоспу «Деснянський» квітково-декоративних культур (т. 5 а.с. 122-132), зазначено у пояснювальний записці наступне: «Земельні ділянки надаються радгоспу «Деснянський» квітково-декоративних культур для виробничих цілей згідно з рішенням Чернігівської міської Ради від 20 червня 1994 року № 112. Робота по видачі державного акту на право постійного користування землею виконана на замовлення радгоспу «Деснянський» квітково-декоративних культур на основі заявки від 30 листопада 1993 року. Територія радгоспу розміщена в межах Чернігівської міської ради на 4-х ділянках. Польові роботи по видачі державного акту на право постійного користування землею проводились за допомогою теодоліту ТНЕО-020В та 20-метрової мірної стрічки на земельних ділянках в існуючих її межах, якою користується радгосп «Деснянський» квітково-декоративних культур на даний час. Прив`язку здійснено до державної межі. Вирахування площ земельних ділянок здійснено по каталогу координат. Загальна площа земельних ділянок становить 46,75 га, у тому числі: ділянка № 1 10,88 га, № 2 20,77 га, ділянка № 3 11,75 га, ділянка № 4 3,35 га. Зовнішні межі земельних ділянок погоджені з усіма землекористувачами, про що складено акт погодження меж. По виконанні робіт виготовлено план земельних ділянок та державний акт на право постійного користування в двох примірниках, з яких перший видано землекористувачу, а другий відділу земельних ресурсів м. Чернігова».

20 червня 1994 року рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради народних депутатів «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель підприємств міста та надання земельних ділянок для державного та індивідуального будівництва» № 112, затверджено площі земельних ділянок, наданих у постійне користування радгоспу «Деснянський» квітково-декоративних культур по АДРЕСА_1 10,88 га, виробнича територія; ділянка № 2 -20,77 га, питомник; ділянка № 3 11,75 га, питомник; ділянка № 4 3,35 га, виробнича територія, а всього загальна площа 46,75 га (т. 5, а.с. 117).

12 серпня 1994 року радгоспу квітково-декоративних культур «Деснянський» видано державний акт на право постійного користування землею на земельну ділянку площею 46,75 га на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради народних депутатів від 20 червня 1994 року № 112 (т. 5 а.с. 126-132), в якому відображено зміни у землекористуванні, план зовнішніх меж землекористування, в тому числі земельна ділянка № НОМЕР_1 .

Радгосп «Деснянський» квітково-декоративних культур перетворено в колективне сільськогосподарське підприємство «Фірма «Квіти Чернігова», здійснено 26 грудня 1995 року державну реєстрацію (т. 6 а.с. 94).

Пунктом 124 рішення виконкому Чернігівської міської ради № 282 від 19 листопада 2001 року визначено, що у зв`язку з припиненням діяльності КСП «Квіти Чернігова» припинено право постійного користування земельними ділянками загальною площею 37,0477 га Колективному сільськогосподарському підприємству «Квіти Чернігова» та зараховано ці землі до земель запасу міста (т. 5 а.с. 118).

Пунктом 13 рішення 12 сесії 24 скликання Чернігівської міської ради від 03 червня 2004 року скасовано пункт 124 рішення виконкому Чернігівської міської ради № 282 від 19 листопада 2001 року на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 15/345-4 від 20 квітня 2004 року. Пунктом 14 цього ж рішення Чернігівської міської ради від 03 червня 2004 року на виконання пункту 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, з 01 січня 2002 року припинено право постійного користування земельними ділянками Колективному сільськогосподарському підприємству «Квіти Чернігова» на земельну ділянку площею 37,0477 га та зараховано її до земель запасу міста (т. 5 а.с. 119).

Пунктом 15 рішення 6 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 27 липня 2006 року «Про надання, вилучення і передачу земельних ділянок в межах м. Чернігова та надання дозволу на розроблення проекту відведення земельних ділянок» Колективному сільськогосподарському підприємству «Фірма «Квіти Чернігова» надано дозвіл на розробку проекту приватизації земельної ділянки в районі «Ялівщина», що знаходиться в них у постійному користуванні (т. 5 а.с. 120).

Рішенням 7 сесії 5 скликання Чернігівської міської ради від 31 серпня 2006 року затверджено проект приватизації земельної ділянки КСП «Фірма «Квіти Чернігова», що знаходиться у постійному користуванні. Вирішено видати державні акти на право власності громадянам згідно з додатком до рішення (т. 5 а.с. 121, 134).

На підставі цього рішення у власність земельні ділянки отримали: ОСОБА_9 з кадастровим номером :02:009:5012; ОСОБА_10 з кадастровим номером :02:009:5004; ОСОБА_4 з кадастровим номером 0:02:009:5005; ОСОБА_6 з кадастровим номером :02:009:5007; ОСОБА_11 з кадастровим номером :02:009:5008; ОСОБА_12 з кадастровим номером :02:009:5016; ОСОБА_7 з кадастровим номером :02:009:5023.

За договором договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 листопада 2006 року ОСОБА_10 передала, а ОСОБА_5 отримала земельну ділянку площею 0,1813 га, з кадастровим номером :02:009:5004, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 5543 (т. 2 а.с. 183). На підставі документації із землеустрою наведену земельну ділянку поділено на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0023 та :02:009:0024.

15 листопада 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_9 передала, а ОСОБА_1 отримала земельну ділянку площею 0,1511 га, з кадастровим номером :02:009:5012, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Коваленком В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4245 (т. 1 а.с. 151). На підставі документації із землеустрою цю земельну ділянку поділено земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0040 площею 0,0756 га та :02:009:0041 площею 0,0755 га (т. 1 а.с. 117-147).

16 листопада 2006 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 отримала земельну ділянку площею 0,1813 га, з кадастровим номером :02:009:5005, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 5631 (т. 2 а.с. 193). На підставі документації із землеустрою заначену земельну ділянку поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0025 та :02:009:0026.

04 грудня 2006 року ОСОБА_3 отримав у власність наступні землі:

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:009:5007, площею 0,1810 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного із ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О.С. 04 грудня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5997 (т. 4 а.с. 232);

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:009:5008, площею 0,1732 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного зі ОСОБА_11 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Коваленком В.В. 04 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4528 (т. 5 а.с. 4);

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:009:5016, площею 0,1539 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного із ОСОБА_12 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О.С. 04 грудня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 6003 (т. 5 а.с. 25). На підставі документації із землеустрою цю дідянку поділено на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0042 площею 0,0405 га та :02:009:0043 площею 0,1134 га;

- земельну ділянку з кадастровим номером :02:009:5023, площею 0,1558 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки, укладеного із ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ющенко О.С. 04 грудня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5999 (т. 5 а.с. 48). На підставі документації із землеустрою цю діялнку поділено на земельні ділянки з кадастровими номерами :02:009:0044 площею 0,0276 га та :02:009:0045 площею 0,1282 га.

Наказом Міністерства культури України «Про затвердження науково-проектної документації щодо меж і режимів використання зон охорони пам`яток, історичних ареалів та занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 26 квітня 2013 року за № 364 поселення «Ялівщина» II-І тис. до н.е., І тис., XI-XIII ст. занесено як пам`ятку археології місцевого значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (т. 1 67 зворот 69).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 лютого 2022 року ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_2 отримав земельну ділянку площею 0,1 га, з кадастровим номером :02:009:0023, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 326 (т. 2 а.с. 189 зворот 191).

02 лютого 2022 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_2 отримав земельну ділянку площею 0,1 га, з кадастровим номером :02:009:0025, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 327 (т. 2 а.с. 199 зворот 201).

Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку підтверджується:

- 02 лютого 2022 року Чернігівським міським нотаріальним округом здійснено державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0023 та :02:009:0025 площею по 0,1 га кожна, визначено цільове призначення цих ділянок для індивідуального дачного будівництва, категорія земель землі рекреаційного призначення (т. 2 а.с. 89, 90).

- 14 липня 2023 року Остерською міською радою здійснено державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0044 площею 0,0276 га та :02:009:0045 площею 0,1282 га, визначено цільове призначення цих ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 4 а.с. 51-52).

- 19 липня 2023 року Остерською міською радою здійснено державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0042 площею 0,0405 га та :02:009:0043 площею 0,1134 га, визначено цільове призначення цих ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 4 а.с. 49-50).

- 19 липня 2023 року Остерською міською радою здійснено державну реєстрацію земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0040 площею 0,0756 га та :02:009:0041 площею 0,0755 га, визначено їх цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1 а.с. 42, 43).

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, цільове призначення земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:5007 площею 0,1810 га та :02:009:5008 площею 0,1732 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) перебувають у приватній власності ОСОБА_3 (т. 4 а.с. 47,48).

Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор зазначав, що 03 серпня 2023 року під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000167 проведено огляд місця події, зокрема, території, розташованої у північній частині міста Чернігова у центральній частині урочища «Ялівщина». Під час огляду виявлено незаконне проведення земляних та інших робіт на об`єкті археологічної спадщини: на території поселення «Ялівщина» шляхом корчування дерев і кущів, під час чого пошкоджено стародавній культурний шар землі внаслідок використання важкої спеціальної техніки. У ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000167 на підставі постанови про залучення спеціаліста від 02 серпня 2023 року спеціалістом ПП «Елітзем» інженером-землевпорядником ОСОБА_8 (сертифікат № 0001323) графічно зображено на план-схемі розташування спірних земельних ділянок з позначенням площі та меж земельних ділянок, а також проведено накладення спірних земельних ділянок в межах та конфігурації, зазначеній в технічній документації, на План земельної ділянки пам`ятки археології городище «Ялівщина» № 5007. За результатами проведення накладення земельних ділянок з кадастровими номерами :02:009:0040, :02:009:0041, :02:009:0023, :02:009:0025, :02:009:5007, :02:009:5008, :02:009:0042, :02:009:0043, :02:009:0044, :02:009:0045 встановлено, що вони мають однакове місце розташування, як у Схемі розташування пам?яток археології та охоронних зон в ур. Ялівщина М 1:10000, так і на Плані земельної ділянки пам`ятки археоголії городище «Ялівщина» № 5007. Підтверджено, що спірні земельні ділянки накладаються на територію, на якій розташовано пам`ятку археології місцевого значення поселення «Ялівщина», що стало підставою для звернення з цим позовом.

Перевіряючи доводи сторін щодо належності визначеного прокурором способу захисту порушеного права, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

У ст. 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (ч. 1 ст. 19 ЗК України).

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, зазначив про те, що у разі, коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість та користується нерухомим майном, що відповідає фактичним обставинам даної справи), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов. Отже, позовні вимоги про усунення перешкод державі в особі Чернігівської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні спірними земельними ділянками шляхом повернення земельних ділянок, скасування їх державної реєстрації права власності не відповідають належному способу захисту порушеного права.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майно, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

До земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби (стаття 53 ЗК України).

За змістом частини першої статті 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під об`єктами природно-заповідального фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1-2, 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології , в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв.

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташовано пам`ятку археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Власник земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, вимагаючи повернути таку ділянку.

Отримання громадянами та юридичними особами у власність земельної ділянки історико-культурного значення, на якій розташовано пам`ятку археології, суперечить вимогам законодавства. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця.

Землі історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології, віднесено до категорії особливо цінних земель, а тому повернення земельної ділянки історико-культурного значення фонду державі, на думку колегії суддів, слід розглядати як негаторний, а не віндикаційний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.

Аналогічний висновок, який стосується незаконної передачі у приватну власність земель історико-культурного значення, на яких розміщено пам`ятку археології, викладено у постанові № 557/303/21 (провадження № 61-3305св22) від 05 жовтня 2022 року, у постанові 748/1335/20 (провадження № 61-11516св22) від 17 травня 2023 року.

Звернувшись з цим позовом та обравши відповідний спосіб захисту, прокурор послався на практику Великої Палати Верховного Суду, яку вона використовує для обґрунтування підходу щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку неправомірно зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою. Так, у постанові від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51, 52) викладено наступне:

«51. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам З К України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

52. Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗУ України та водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11.09. 2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».

Колегія суддів вважає, що подібний підхід слід застосовувати і в разі, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ці ділянки належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність. У цих випадках заволодіння такими земельними ділянками іншими суб`єктами, окрім держави, є неможливим. Навіть у разі, якщо право власності на такі земельні ділянки зареєстровані за приватною особою, або якщо така особа фізично зайняла такі ділянки, ця особа не є їх володільцем.

Крім цього, апеляційни суд зважає на те, що положеннями ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ (який набув чинності 9 квітня 2025 року) внесено зміни до ст. 388 ЦК України.

Зокрема, статтю 388 ЦК України викладено у новій редакції. За змістом ч. 2 ст. цієї статті держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:

а) до об`єктів критичної інфраструктури;

б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;

в) до об`єктів та земель оборони;

г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;

д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

Тобто, законодавець чітко визначив, що дія положень ст. 388 ЦК України щодо строків, після яких майно неможливо витребувати у добросовісного набувача на користь держави або територіальної громади, не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави належало до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації. Незастосування позовної давності характерно саме для негаторного позову, оскільки його може бути пред`явлено позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Відповідно п. 2 до Прикінцевих положень ЗУ № 4292-ІХ положення цього Закону мають зворотну дію в часі, в тому числі, у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що прокурором правильно обрано спосіб захисту порушеного права, а висновки суду першої інстанції щодо необхідності звернення з віндикаційним позовом на захист порушених прав та інтересів, є хибними.

Звернувшись з цим позовом, прокурор посилався на те, що належні на праві приватної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 землі входять до території пам`ятки археології місцевого значення поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., I тис., XI-XIII ст., яку внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, та потрапляють у межі охоронної археологічної зони № 2 м. Чернігова. Указував, що земельні ділянки відносяться до земель історико-культурного призначення, на них розміщено пам`ятку археології місцевого значення та на всю територію встановлено обмеження охоронну зону навколо об`єкта культурної спадщини.

На підтвердження доводів позову про розташування спірних ділянок на території пам`ятки археології місцевого значення поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., I тис., XI-XIII ст. прокурором надано копію постанови про залучення спеціаліста від 02 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 44-45), копію кваліфікаційного сертифіката інженера-землевпорядника № 001323 від 03 січня 2013 року (т. 1 а.с. 46), копію протоколу огляду місця події від 03 серпня 2023 року (т. 1 а.с. 47-51), копію плану-схеми розміщення земельних ділянок (т. 1 а.с. 52-56), копію звіту по виконання GNSS-зйомки (т.1 а.с. 57-62). Оцінюючи ці надані докази, суд виходить з такого.

Постановою від 02 серпня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000167 залучено спеціаліста ПП «Елітзем» для участі у слідчій дії огляді земельних ділянок приватної форми власності з кадастровими номерами :02:009:0023, :02:009:0024, :02:009:0025, :02:009:0026, :02:009:5006, :02:009:5007, :02:009:5008, :02:009:5009, :02:009:5010, :02:009:5011, :02:009:5012, :02:009:5013, :02:009:5014, :02:009:5015, :02:009:5016, :02:009:5017, :02:009:5018, :02:009:5019, :02:009:5020, :02:009:5021, :02:009:5022 та :02:009:5023, загальною площею 3,3556 га, які розташовані у межах м. Чернігова та входять до пам`ятки археології поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., яка планується проводитись працівниками Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області та Чернігівської оружної прокуратури (т. 1 а.с. 44-45).

Мотивувальна частина цієї постанови свідчить про те, що всупереч вимогам ЗК України та Закону України «Про охорону культурної спадщини», на 22 земельних ділянках з кадастровими номерами :02:009:0023, :02:009:0024, :02:009:0025, :02:009:0026, :02:009:5006, :02:009:5007, :02:009:5008, :02:009:5009, :02:009:5010, :02:009:5011, :02:009:5012, :02:009:5013, :02:009:5014, :02:009:5015, :02:009:5016, :02:009:5017, :02:009:5018, :02:009:5019, :02:009:5020, :02:009:5021, :02:009:5022 та :02:009:5023, загальною площею 3,3556 га, які розташовані у межах м. Чернігова та входять до пам`ятки археології поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., невстановлені на даний час особи, без повідомлення та погодження відповідних уповноважених органів у сфері охорони культурної спадщини про проведення земельних робіт, за відсутності дозволу на виконання земляних, археологічних чи будівельних робіт, договору на проведення археологічних досліджень та звіту про археологічні дослідження, здійснюють непогоджені ландшафтні земляні роботи зі зрізання та корчування дерев і чагарників, а також зняття шару грунту.

У процесуальному документі зазначено, що виникла необхідність у проведенні огляду усіх 22 земельних ділянок для визначення площі незаконних земельних та будівельних робіт, моменту порушення структури грунту.

02 серпня 2023 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова надано дозвіл на проведення огляду вищевказаних земельних ділянок.

На підставі наведеної ухвали, 03 серпня 2023 року складено протокол огляду місця події (т. 1 а.с. 47-49). Спеціаліст ПП «Елітзем» інженер-землевпорядник ОСОБА_8 графічно зобразив на плані-схемі розташування спірних земельних ділянок з позначенням їх площі та меж, а також здійснив накладення спірних земельних ділянок в межах та конфігурації, зазначеній в технічній документації, на План земельної ділянки пам`ятки археології городище «Єловщина» (Ялівщина) № 5007 (т. 1 а.с. 52, 53, 54,55, 56).

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 78 ЦПК України).

Колегія суддів виходить з того, що мотивувальна частина постанови про залучення спеціаліста у кримінальному провадженні від 02 серпня 2023 року містить, як вже ствердну, інформацію про незаконність дій власників перерахованих вище земельних ділянок щодо проведення земляних робіт на території пам`ятки археології. Відповідно процесуальний керівник у провадженні зазначив про необхідність залучення спеціаліста ПП «Елітзем» для огляду всіх 22 земельних ділянок не для встановлення обсягу земель, які можуть перебувати у складі об`єкта культурної спадщини, а з метою визначення площі незаконних земельних та будівельних робіт, моменту порушення структури грунту.

У протоколі огляду зазначено наступну інформацію: територія, розташована у північній частині м. Чернігова у центральній частині урочища «Ялівщина». Указана територія складається із 22 земельних ділянок приватної форми власності, загальною площею разом із проїздами між ними близько 4,2 га. Земельні ділянки були розпайовані у 2006-2007 роках із земель Колективного сільськогосподарського підприємства «Фірма «Квіти Чернігова». Ці землі входять та є пам`яткою археологічного значення «Ялівщина», яка є частиною археологічних пам`яток урочище «Ялівщина». Зазначене поселення взято на облік у 1983 році, а у 1989 році радгоспу «Деснянський» видано охоронне зобов`язання щодо пам`ятки археології. У 2013 році наказом Міністерства культури України поселення «Ялівщина» занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Площа всього поселення складає близько 22,6 га, включаючи земельні ділянки приватної форми власності сільськогосподарського призначення, які оглядаються. Неподалік від оглядуваних земельних ділянок на північному заході розташоване кладовище «Ялівщина», на півночі вулиця Марес`єва та гаражі, які розташовані у безпосередній близькості до земель, на півдні з глибокими яругами та лісовими насадженнями межують земельні ділянки громадян, а на сході також з гаражами. Усю площу, яка оглядалась, перетинає грунтова стежка, яка використовується громадянами. На момент огляду на земельних ділянках виявлено часткове зрізання та корчування дерев і кущів, під час чого пошкоджено стародавній культурний шар землі під поселенням, та, ймовірно, археологічні об`єкти. Вказані дії проводилися за допомогою двох одиниць важкої спеціальної техніки, про що свідчать їх сліди на грунтовому покритті. За результатами корчування утворено дві паралельні просіки з півночі на південь та дві паралельні просіки із заходу на схід. Рослинність, що знаходиться між ними, незаконним діям на даний час не піддавалась. На ділянках, де проводились роботи, виявлено сліди глини, що може свідчити про наявність стародавніх течій житлових будинків.

Під час огляду виявлено незаконне проведення земельних та інших робіт на археологічній спадщині, а саме на території поселення «Ялівщина» шляхом корчування дерев і кущів, під час чого пошкоджено стародавній культурний шар землі внаслідок використання важкої спеціальної техніки.

Статею 237 КПК України визначено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Зі змісту протоколу огляду, який розпочато о 13 год. 30 хв і завершено о 14 год. 08 хв 03 серпня 2023 року неможливо встановити, виходячи з яких міркувань слідча група за 40 хвилин огляду 22 земельних ділянок значної площі зробила висновок про: «…Земельні ділянки були розпайовані у 2006-2007 роках із земель Колективного сільськогосподарського підприємства «Фірма «Квіти Чернігова». Ці землі входять та є пам`яткою археологічного значення «Ялівщина», яка є частиною археологічних пам`яток урочище «Ялівщина»…».

Як свідчить постанова про залучення спеціаліста, встановлення обставин накладення/ненакладення спірних земель на територію пам`ятки археології предметом кримінального правопорушення не було. Такі обставини (розташування спірних земель на території пам`ятки) вже були встановлені прокурором, оскільки ним розпочато кримінальне провадження № 0000167 про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 298 КК України (Незаконне проведення пошукових робіт на об`єкті археологічної спадщини, знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини). Інженера-землевпорядника процесуальним керівником залучено для огляду всіх без виключення 22 земельних ділянок саме з метою визначення площі незаконних земельних та будівельних робіт.

Апеляційний суд вважає, що з огляду на зміст постанови спеціаліста ОСОБА_8 у кримінальному провадженні було залучено ВИКЛЮЧНО для визначення площі незаконних земляних та будівельних робіт і зроблені ним висновки мали стосуватись ВИКЛЮЧНО цих питань. До його завдань не входило вирішеня питання про те, чи входять земельні ділянки, які підлягають огляду, до складу пам`ятки археології поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., він не мав повноважень щодо перевірки накладення спірних земельних ділянок в межах та конфігурації, зазначеній в технічній документації, на План земельної ділянки пам`ятки археології городище «Єловщина» (Ялівщина) № 5007. З огляду на наведене, суд відхиляє доводи прокурора про правомірність складання за результатом огляду місця події інженером-землевпорядником ОСОБА_8 графічного зображення на плані-схемі розташування земельних ділянок, оскільки зроблені ним висновки про накладення спірних земельних ділянок на територію об`єкту культурної спадщини виходили за межі питань, для вирішення яких він залучався.

Суд виснує, що надані прокурорм протокол огляду місця події та зображення на плані-схемі розташування спірних земельних ділянок з позначенням площі та меж, а також накладення земельних ділянок в межах та конфігурації, зазначеній в технічній документації, на План земельної ділянки пам`ятки археології городище «Єловщина» (Ялівщина) № 5007 не можна вважати належними доказами входження спірних земель до території пам`ятки археології.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про позбавлення державою особи права власності на землю через 18 років після її надання, є неприпустим замість надання належних доказів перебування спірних земель в межах території пам`ятки археології, яким міг би бути висновок експерта тощо, використання матеріалів кримінального провадження, здобутих не в результаті проведеного розслідування, а фактично виготовлених для ініціювання цього судового процесу. Кримінальне провадження до цього часу порушено за фактом, а не відносно осіб, хоча власники всіх 22 ділянок відомі, обсяг провдених земельних та будівельних робіт за допомогою інженера-землевпорядника встановлено ще у 2023 році.

Отже, надані прокурорм на підтвердження доводів позову докази, що містять інформацію щодо спірних земельних ділянок, не дозволяють суду однозначно і ствердно встановити, що вони знаходяться в межах пам`ятки археології місцевого значення поселення «Ялівщина» II-I тис. до н.е., I тис., XI-XIII ст., яку внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, та потрапляють у межі охоронної археологічної зони № 2 м. Чернігова.

З огляду на те, що позов про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками заявлено прокурором через 18 років після набуття їх особами у власність, апеляційний суд вважає, що докази неможливості такої передачі спірних земель ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мають бути однозначними, беззаперечними та належними, чого у справі не встановлено. Клопотання про призначення судової експертизи учасниками справи не заявлялось.

Виходячи з наведеного вище у сукупності, колегія суддів вважає, що прокурором не надано достатніх доказів на підтвердження того, що спірні земельні ділянки на час її передачі у власність відповідачам належали саме до земель історико-культурного призначення та відповідно, що при передачі землі у власність органом місцевого самоврядування порушено норми законодавства.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року), визначені критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значенні», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети (п. 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»).

Витребування у відповідача спірного майна можна вважати таким, що являє собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення ст. 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду.

Отже, критерієм виправданості втручання держави у права людини, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, є переслідування легітимної мети.

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок про те, що «розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника. У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування» може покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам (див., наприклад, згадане рішення у справі «Кривенький проти України» («Kryvenkyy v. Ukraine»), пункт 45 з подальшими посиланнями).

Наведених міркувань достатньо для визнання судом того, що за обставин цієї справи позбавлення заявника права власності на його земельну ділянку без надання будь-якої форми компенсації чи відшкодування не забезпечило справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу, якщо такі були, з одного боку, і правом заявника на мирне володіння своїм майном, з іншого.

Вирішуючи питання про добросовісність дій відповідачів, суд виходить з того, що всі спірні земельні ділянки придбані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за відплатними договорами у різний період часу. Прокурор не стверджував та не доводив, що землі відповідачами придбані за заниженою вартістю або таке придбання не відповідало майновому стану набувачів. Укладаючи правочини, нотаріуси перевіряли та встановлювали, що спірна земля під арештами / забороною відчуження не перебувала. Судові спори щодо цих ділянок протягом всього періоду після набуття їх особами у власність будь-якими органами / установами / особами не ініціювались. Орган місцевого самоврядування, який передав землі у власність громадян, наполягав та наполягає на правомірності таких дій. Безпосередньо на ділянках споруди, комплекси споруд і архітектурних ансамблів, їх частини, предмети та утворення тощо, які б дали змогу однозначно ідентифікувати їх як об`єкт пам`ятки археології місцевого значення поселення, не розміщені. Землі до передачі у власність належали КСП «Фірма «Квіти Чернігова», а до цього радгоспу «Деснянський» квітково-декоративних культур, та використовувались за призначенням. Перші власники земель отримали їх безоплатно при розпаюванні.

Отже за наведених обставин, суд доходить висновку, що відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок. Сам по собі поділ ділянок на кілька меншої площі не може свідчити про недобросовісність дій власників з огляду на доводи, наведені вище.

Хоча усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання об`єктами культурної спадщини переслідує легітимну мету, проте позбавлення відповідачів, які є добросовісними набувачами спірного нерухомого майна, права власності на таке майно без будь-якої форми компенсації чи відшкодування буде свідчити про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки на ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Питання здійснення відповідачам відшкодування / компенсації у зв`язку з вилученням у них земель на користь держави не вирішувалося, що з огляду на викладене не забезпечить справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Апеляційни суд не аналізує всі висловлені учасинками справи доводи та заперечення щодо суті спору, оскільки як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Беручи до уваги наведене в сукупності, апеляційний суд вважає, що, ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, в зв`язку з чим рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги заступника керівника Чернігівської обласної прокуратури, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 травня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова