Провадження №22-ц/824/3705/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позову позивач зазначила, що 27 вересня 2016 року уклала шлюб з відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народився син ОСОБА_3 .

Протягом тривалого часу сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю, тривалий час вони проживають окремо.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний.

Позивач проживає разом з дитиною, саме вона піклується про нього, матеріально забезпечує, займається його вихованням та лікуванням. Практично з народження дитини, а саме з 2017 року, відповідач самоусунувся від її виховання, взагалі не цікавиться дитиною, її інтересами, навчанням та життям, жодного разу не виходив на зв`язок з дитиною. Матеріальне становище та стан здоров`я відповідача дозволяє йому утримувати сина, але добровільно він цього робити не бажає.

Тривалий час відповідач участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не бере, не телефонує дитині, не цікавиться дитиною більше 5 років. Після розірвання шлюбу відповідач жодного разу не бачив сина, з ним не спілкувався, не цікавився його життям та навчанням. Відповідач ніколи не цікавився, в яких умовах мешкає дитина та не відвідував дитячий заклад, де виховується дитина. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Таким чином з точки зору позивача створилися умови, які шкодять інтересам дитини.

Позивач вважає, що зазначені факти як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

У зв`язку з цим позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 24 жовтня 2024 року позивач направила апеляційну скаргу, в якій зазначила про те, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судове засідання, призначене на 24 квітня 2025 року, з`явилися представник позивача та відповідач.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю, знаходиться на її утриманні. Відповідач зазначив, що дійсно вів себе в шлюбі не завжди правильно, однак до 2018 року вони проживали однією сім`єю. До 2021 року позивачка давала йому можливість спілкуватися з сином, а після початку війни не йшла на контакт із ним. Протягом 2022-2024 років він знаходився в Німеччині, позивачка на його телефонні дзвінки не відповідала, заблокувала його номер телефону. Він хоче спілкуватися з дитиною, однак позивачка чинить йому перешкоди в цьому. Починаючи з березня 2024 року він неодноразово намагався зустрітися з сином, однак позивачка перешкоджає йому в цьому. На даний час з нього стягуються аліменти на утримання сина.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зазначив, що будь-яких доказів, які б свідчили про умисну та винну поведінку відповідача щодо дитини та наявності у нього умислу саме на таку поведінку, позивач при зверненні до суду не надала і з будь-якими клопотаннями до суду за їх витребуванням не зверталася, тому підстави, передбачені ч.1 ст.164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів зазначає, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України.

Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20); від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19); від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23); від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23).

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала до суду наступні докази:

- довідки про те, де вона працює, відомості про її заробітну плату;

- довідку, що дитина - ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад.

Колегія суддів зазначає, що наведені вище документи явно не можуть вважатися достатніми для доведення тих обставин, які позивач поклав в основу своєї позиції.

Окрім наведених довідок в матеріалах справи також наявний висновок Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Проаналізувавши зміст представленого до суду висновку органу опіки та піклування, колегія суддів зазначає, що з його тексту не вбачається чіткого невиконання батьком своїх батьківських обов`язків.

Обидві сторони по справі зазначили, що відповідач виїхав за межі України, що обумовило зменшення спілкування його з дитиною.

Також у вказаному висновку міститься інформація про те, що 16.11.2023 року ОСОБА_2 надав на електронну адресу Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації письмові пояснення, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , 2016 року народження.

В той же час вказана інформація не підтверджена матеріалами справи.

У матеріалах справи міститься також лист від імені ОСОБА_2 (а.с.47), надісланий на адресу суду першої інстанції, в якому він зазначає, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. По-перше, вказаний документ взагалі не містить інформації про його походження та не надає можливості належно ідентифікувати його відправника. По-друге, навіть за умови прийняття вказаного листа, з його тексту вбачається, що не заперечення проти задоволення позову його автор обумовлює саме твердженнями про те, що мати дитини не йде на контакт, не буде давати бачитися з дитиною, що перешкоджатиме спілкуванню. Таким чином свою позицію автор листа обґрунтовує не втратою зацікавленості у спілкуванні з дитиною, а саме неможливості знайти контакт з матір`ю дитини щодо можливості спілкування його з останньою.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У даному випадку колегія суддів вважає, що врахувавши те, що позивач не довів навмисного ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутності підстав, передбачених ч.1 ст.164 СК України, для застосування такого заходу, як позбавлення її батьківських прав.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , оскільки такий висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно дитини, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав. Фактично позиція позивача залишилася голослівною, відтак не може бути прийнята судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько