У х в а л а

30 травня 2025 року

м. Київ

Справа № 501/1762/24

Провадження № 61-4045ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційними скаргами ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Сафоніков Андрій Петрович (далі - адвокат),

на постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року

у справі за позовом скаржника до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (далі разом - відповідачі) про стягнення боргу

та за заявою скаржника про забезпечення цього позову і

в с т а н о в и в:

1. 25 квітня 2024 року скаржник звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на:

(1) трикімнатну квартиру загальною площею 107 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

(2) житловий будинок загальною площею 446,1 кв. м, житловою - 151,2 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

(3) земельну ділянку загальною площею 0,2 га з кадастровим номером :02:004:5660, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

2. 26 квітня 2024 року скаржник звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно з відповідачів 2 106 704,52 грн боргу, 100,00 грн штрафу та 1 976 765,77 грн пені за несвоєчасне повернення позики, 140 865,87 грн як три проценти річних, 200 000,00 грн відшкодування моральної шкоди.

3. 30 квітня 2024 року Чорноморський міський суд Одеської області постановив ухвалу, згідно з якою задовольнив заяву скаржника про забезпечення позову.

4. 19 червня 2024 року суд першої інстанції ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов частково: стягнув солідарно з відповідачів на користь скаржника 2 106 704,52 грн боргу, 100,00 грн штрафу, 532 487,51 грн пені, 10 000,00 грн відшкодування моральної шкоди; відмовив у задоволенні іншої частини позову.

5. 27 лютого 2025 року Одеський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про солідарне стягнення з відповідачів на користь скаржника пені, штрафу та відшкодування моральної шкоди й ухвалив нове - про відмову в задоволенні цієї частини позову.

6. Того ж дня Одеський апеляційний суд прийняв іншу постанову, згідно з якою змінив ухвалу суду першої інстанції в частині застосованого способу забезпечення позову у вигляді арешту майна, замінивши його на заборону відчуження спірного майна та проведення будь-яких реєстраційних дій щодо останнього; залишив без змін ухвалу в іншій частині.

7. 29 березня 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 9832/0/220-25 від 31 березня 2025 року), у якій просив скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь скаржника пені, штрафу та відшкодування моральної шкоди. Мотивував касаційну скаргу так:

- у договорі позики сторони передбачили та погодили настання наслідків для них у випадку невиконання договору у передбачений строк. Згідно з реченням другим пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем;

- апеляційний суд не врахував, що 10 червня 2024 року ОСОБА_2 подав до суду письмову заяву, згідно з якою визнав позовні вимоги у повному обсязі. У суді першої інстанції ОСОБА_2 особисто підтвердив таке визнання;

- відповідачі у день повернення позики мали необхідні для погашення заборгованості гроші від продажу нерухомості, однак свідомо не повернули борг. Отже, не можна застосувати пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який потрібний для підтримки позичальників, які опинилися у важкому фінансовому становищі через введення на території України воєнного стану;

- підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц);

- обов`язковість договору (стаття 629 ЦК України) - один із фундаментів, на якому базується цивільне право. З укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають не лише суб`єктивні права, але й обов`язки, які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: (1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірвання договору в судовому порядку; (3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором і законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, визначених у главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності або визнання його недійсним за рішенням суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17);

- Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц);

- за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті) і в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, вона поширює дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права й інтересу в отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що ці проценти річних слід визначати від простроченої суми за весь час прострочення. Нарахування трьох процентів річних є особливим заходом відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права й інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати боргу з урахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права й інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося. Тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц);

- моральною шкодою є страждання, завдані внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточенням, інших негативних наслідків морального характеру (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц);

- за змістом статей 16 і 23 ЦК України та права на відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди має відбуватися у будь-якому випадку її завдання; право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суд від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц);

- стаття 23 ЦК України має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких особі завдали моральну шкоду. Це, зокрема, підтверджується тим, що у приписі вжито формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди залежить не від того, що це передбачає норма закону або положення договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2023 року).

8. 6 квітня 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 10759/0/220-25 від 7 квітня 2025 року), у якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у справі № 501/1762/24 і залишити в силі ухвалу суду першої інстанції від 30 квітня 2024 року. Мотивував так:

- висновок апеляційного суду про те, що арешт майна є недоцільним, бо обмежує у правах відповідачів як володільців майна, не підтверджений. З моменту накладення арешту 30 квітня 2024 року і до дня розгляду справи апеляційним судом 27 лютого 2025 року, тобто протягом одного року, майнові інтереси для відповідачів були незмінними. Вони продовжують користуватись будинком і земельною ділянкою, а квартиру здають в оренду, отримуючи стабільний дохід. Тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно боржників не є таким, що порушує інтереси відповідачів, а зміна способу забезпечення позову не зумовить будь-яких змін у правах відповідачів;

- забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. Тобто можливість забезпечення позову не пов`язана з тим, чи підлягає рішення суду щодо суті спору примусовому виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22);

- вжиття відповідних заходів забезпечення позову може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їхнє невжиття, навпаки, може ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23);

- умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача. Таке припущення треба підтвердити доказами наявності обставин справи, з якими пов`язане застосування певного заходу забезпечення позову (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 910/9498/19, від 17 вересня 2020 року у справі № 910/72/20, від 15 січня 2021 року у справі № 914/1939/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/16866/20, від 15 квітня 2021 року у справі № 910/16370/20, від 24 червня 2022 року у справі № 904/3783/21, від 26 вересня 2022 року у справі № 911/3208/21);

- у разі звернення з позовом про стягнення коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходу забезпечення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 6 жовтня 2022 року у справі № 905/446/22).

9. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

10. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційні скарги подані у визначений статтею 390 ЦПК України строк (повні тексти оскаржених постанов апеляційний суд склав 14 березня 2025 року) із дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У касаційних скаргах є доводи, які потребують перевірки, щодо підстав касаційного оскарження, передбачених у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (касаційна скарга вх. № 9832/0/220-25 від 31 березня 2025 року) й останнім абзацом частини другої статті 389 ЦПК України (касаційна скарга вх. № 10759/0/220-25 від 7 квітня 2025 року).

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Відкрити касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанови Одеського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

2. Витребувати з Чорноморського міського суду Одеської області цивільну справу № 501/1762/24.

3. Роз`яснити учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко