ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м.Суми

Справа №587/1009/24

Номер провадження 22-ц/816/691/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Індичка»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року в складі судді Гончаренко Л.М., ухвалене в м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

02 квітня 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Мірошниченко А.В. звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» про стягнення середнього заробітку та скасування наказу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» на умовах безстрокового трудового договору. 14 квітня 2022 року між позивачем та Добровольчим формуванням № 3 Миколаївської сільської територіальної громади було укладено контракт добровольця тероборони, який переукладався 27 січня 2023 року і 01 травня 2023 року та є чинним на даний час. До 22 січня 2024 року на підставі наказу по підприємству № 144-к від 27 травня 2022 року («Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони») відповідач сплачував позивачу середній заробіток, після 22 січня 2024 року виплати середнього заробітку були припинені. У відповідь на адвокатський запит відповідач повідомив позивача про наявність наказу №15-к від 22 січня 2024 року про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність. У тексті наказу зазначено, що відносно ОСОБА_1 припинено застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Звертає увагу, що по відношенню до позивача трудовий договір з ним відповідач у спосіб, передбачений законодавством про працю, не припинив, а тому трудові відносини є чинними та спір стосується виплати середнього заробітку.

Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати незаконним та скасувати наказ №15-к від 22 січня 2024 року, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» по відношенню до ОСОБА_1 , що стосується припинення застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» на користь позивача середній заробіток з моменту припинення таких виплат, а саме 22 січня 2024 року з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку та скасування наказу задоволений.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 15-к від 22 січня 2024 року, виданий Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» по відношенню до ОСОБА_1 , що стосується припинення застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток з моменту припинення виплат, а саме з 22 січня 2024 року по 09 вересня 2024 року в сумі 97342 грн 63 коп. без урахування податків і зборів.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Індичка», посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В доводах апеляційної скарги відповідач вказує, що до 19 липня 2022 року набрання чинності законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX від 01 липня 2022 року за визначеними категоріями військовослужбовців відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України зберігалися «місце роботи і середній заробіток»; а після відповідач як роботодавець мобілізованих працівників зберігає за ними лише місце роботи та посади.

Відповідач наголошує на тому, що форма, а так само й контракти, укладені між позивачами та командиром добровольчого формування є актом індивідуальної дії, що не стосується відповідача. Відповідач не вступає у правовідносини з добровольчим формуванням територіальної громади та не є стороною контракту; контракт добровольця не спрямований на набуття, зміну чи припинення прав та обов`язків відповідача.

Зазначає, що місцевим судом не досліджено та не надано правову оцінку розбіжності фактичного робочого часу позивача та часу залученості до функцій ДФТГ за табелями обліку використання робочого часу, наданими відповідачем на підтвердження заперечень проти позову.

Так, відповідно до поданої довідки та табеля обліку робочого часу за січень 2024 року на підтвердження залучення працівників до виконання обов`язків територіальної оборони позивач не був залучений в числах 3, 7, 11, 15, 19, 23, 27, 31, при цьому тільки 6, 7, 13, 14, 20, 21, 27, 28 для позивача були вихідними. В інші дні 3, 11, 15, 19, 23, 31 числа січня 2024 року, за даними автоматизованої системи перепусток, на роботу не з`явився. Подібна ситуація прослідковується з січня. Жоден нормативно-правовий акт не зобов`язує роботодавця зберігати за наймайним працівником середній заробіток у дні прогулу.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем до апеляційного суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без сторін, оскільки їх позиція є чіткою і зрозумілою. Тому клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на зазначені вище обставини задоволенню не підлягає.

Заява представника позивача адвоката Мірошниченка А.В. про долучення до справи табелів обліку робочого часу підлягає задоволенню з огляду на її обґрунтованість. На дані докази позивач посилався, мотивуючи свої вимоги і останні були задоволені судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» на умовах безстрокового трудового договору.

14 квітня 2022 року ОСОБА_1 на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом Держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, Кодексом законів про працю України, відповідно до Закону України «Про основи національного спротиву» від 27 січня 2022 року № 2024-ІХ та Положення про добровольчі формування територіальних громад, уклав контракт добровольця територіальної оборони з добровольчим формуванням № НОМЕР_1 Миколаївської територіальної громади, контракт набирає чинності з 15 березня 2022 року (а.с. 5).

27 січня 2023 року та 01 травня 2023 року зазначений контракт добровольця територіальної оборони переукладався та є чинним на даний час (а.с. 6, 7).

Як вбачається з довідки № 14 від 31 січня 2024 року та копії табелю обліку використання робочого часу за січень 2024 року добровольчого формування № 3 Миколаївської сільської територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 залучався до виконання обов`язків з територіальної оборони у складі добровольчого формування № НОМЕР_1 Миколаївської сільської територіальної громади (а.с. 8, 9).

Згідно з копією наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» № 15-к від 22 січня 2024 року «Про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність» - у зв`язку з ненаданням документів, що засвідчують факт виконання деякими працівниками державних або громадських обов`язків, що за чинним законодавством можуть здійснюватися у робочий час, зважаючи на відсутність правової та фактичної підстав для застосування гарантій, припинено застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 119 КЗпП України у частині збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку до працівників, зокрема ОСОБА_1 , визнано таким, що втратили чинність накази, зокрема «Про увільнення ОСОБА_3 від роботи у зв`язку із виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони» від 27 травня 2022 року № 144-к (а.с. 3).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що на ОСОБА_1 поширюється дія ч. 1 ст. 119 КЗпП України, а тому оспорюваний наказ не ґрунтується на вимогах закону і порушує гарантовані Конституцією та законами України трудові права та гарантії позивача. Крім того, місцевий суд вбачав підстави для застосування до роботодавця заходів, передбачених статтею 119 КЗпП України, а саме стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, який повинен зберігатися за працівником на час виконання ним державних або громадських обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з п. 16 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабміну від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі - Положення № 1449), членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.

Відповідно до п. 21 Положення № 1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони.

Наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07 березня 2022 року № 307/37643 затверджено форму контракту добровольця територіальної оборони (далі - контракт).

У преамбулі форми контракту зазначено, що командир з одного боку, а доброволець з іншого боку, на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, КЗпП України, відповідно до Закону України від 27 січня 2022 року № 2024-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення завдань та основ підготовки і ведення національного спротиву» та Положення № 1449, уклали контракт добровольця територіальної оборони.

Згідно з пунктом 3 форми контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Стаття 1 Закону України «Про основи національного спротиву» містить визначення таких термінів: територіальна оборона, доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України, добровольче формування територіальної громади.

Отже, на громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. На членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни, зокрема до КЗпП України.

Норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та Форми контракту не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища членів ДФТГ, зокрема, і в частині збереження за ними середнього заробітку, законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається.

Частиною 1 статті 119 КЗпП України чітко визначено збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть виконуватись у робочий час.

Відповідно до п. 3 Положення № 1449 командир добровольчого формування є відповідальним за його діяльність, визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей. Також до функцій командира ДФТГ належить контроль за додержанням умов контракту та припинення контракту у разі порушення добровольцем його умов (пункт 23 Положення № 1449).

Таким чином, саме командири ДФТГ мають здійснювати, зокрема і на вимогу добровольця чи його роботодавця, підтвердження виконання поставлених командиром завдань територіальної оборони у робочий час. Форма такого підтвердження не визначена законодавством, тож командир може здійснювати підтвердження будь-якими належним чином засвідченими документами, які в достатній мірі вказують на залучення добровольця до виконання завдань територіальної оборони в його робочі (згідно визначеного роботодавцем режиму) дні.

Залучення до такого добровольчого формування не є військовою службою, однак укладання такого контракту слід розглядати, як один із способів виконання громадянином України свого конституційного обов`язку щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України.

З аналізу зазначених вище норм права, слід дійти висновку про те, що, оскільки працівник, залучений до добровольчого формування територіальної громади, виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, то, згідно з положенням ч. 1 статті 119 КЗпП України, такому працівнику гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Слід зазначити, що з 19 липня 2022 року набрали чинності норми Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), якими, зокрема, внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, в якій слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

За умовами ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) громадяни України, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Оскільки ОСОБА_1 є добровольцем добровольчого формування № НОМЕР_1 Миколаївської територіальної громади, який виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені ч. 1 ст. 119 КЗпП України.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що гарантії, передбачені ч. 1 ст. 119 КЗпП України, поширюються на позивача та порушені відповідачем.

Видача Товариством з обмеженою відповідальністю «Індичка» 22 січня 2024 року наказу № 15-к «Про припинення застосування гарантій та визнання наказів такими, що втратили чинність» не свідчить про правомірність таких дій, оскільки на роботодавця обов`язок проводити виплату працівникам, за час виконання державних та громадських обов`язків, середнього заробітку покладено вимогами ч. 1 ст. 119 КЗпП України.

З урахуванням наведеного аргументи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про наявність підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку, спростовуються викладеними мотивами та не свідчать про наявність правових підстав для скасування судового рішення.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на те, що дана справа є малозначною, постанова колегії суддів відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Індичка» залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 09 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

О. І. Собина