Справа № 296/482/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" травня 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Драча Ю.І.,

за участі секретаря Дальянської В.Ю.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Никончук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом в якому просить суд визнати за нею, а також за неповнолітніми дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право на користування жилим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обгрунтовано тим, що 17.01.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, який було розірвано. За час перебування у шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивач зазначила, що після розірвання шлюбу батько не втратив зв`язку з дітьми, піклувався про них, діти проживали з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , а кілька разів на тиждень діти проживали з матір`ю, яка винаймала житло порч в сусідньому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після смерті діти залишились проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки винаймач житла помер, виникла необхідність у визнанні права дітей та їх матері на користування житловим приміщенням, оскільки квартира перебуває у комунальній власності та не приватизована.

Ухвалою суду від 13.06.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

18.07.2024 відповідачем у справі подано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що батько дітей ОСОБА_6 не зареєстрував дітей та їх матір у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , хоча з моменту народження першої дитини до моменту смерті ОСОБА_6 пройшло більше десяти років. Також зазначено, що у позові відсутня інформація про зареєстрованих осіб у спірній квартирі, оскільки позовні вимоги можуть вплинути на їхні права та обов`язки, а позивач проживає у квартирі без дотримання встановленого порядку. Доказів про проведення спільного господарства не надано.

Крім цього зазначено, що обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою. Однак, докази подачі відповідної заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_2 померлим ОСОБА_7 відсутні в позові (том 1, а.с. 120-122).

Протокольною ухвалою суду від 05.12.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Позивач, яка була присутні в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову, вказала на його необгрунтованість.

Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25.09.2018 року (том 1, а.с. 200).

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1а.с.195) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с.196).

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (том 1, а.с. 197).

Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання від 09.04.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 198, 199).

Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 19.11.2021 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано (том 1, а.с. 202).

Відповідно до копії відповіді Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 22.11.2021 № 1-1610 в управлінні житлового господарства міської ради відсутня інформація щодо приватизації квартири АДРЕСА_2 (том1, а.с. 192).

Таким чином, судом встановлено, що предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою, яка неприватизована.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.61 ч.1-2, 64, 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц.

Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

У статті 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Водночас, у відповідності до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Таким чином, у зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Як роз`яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 (з подальшими змінами) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, яка була підтверджена висновками КЦС ВС у постанові від 17 липня 2019 року під час розгляду справи №523/16575/15-ц, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження».

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша та друга статті 89 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) зазначено, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Позивач у позові зазначає, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , однак дана обставина суперечить доказам наданим позивачем, оскільки з матеріалів справи вбачається, що діти були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 . Також не надано доказів, що діти проживали за вказаною адресою без реєстрації.

Крім цього, позивачем не надано доказів на якій правовій підставі померлий ОСОБА_6 був вселений та проживав за адресою: АДРЕСА_1 та чи проживав він за вказаною адресою взагалі та, зокрема, станом на день смерті.

Матеріали справи не містять будь-яких належних доказів спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_6 .

Квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, які позивач долучив до позову, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки їх оплата була здійснена лише у 2024 році (том 2, а.с. 36-40).

Отже, позивачем не доведено факту проживання її та дітей з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а здійснення сплати житлово-комунальних послуг у 2024 році цієї обставини не доводить.

Тому суд дійшов висновку про відсутність будь-яких належних доказів які б обгрунтовували позовні вимоги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Керуючись ст.ст.3, 12, 81, 141, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Оскільки в судовому засіданні оголошено (підписано) лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.06.2025.

Головуючий суддя Ю. І. Драч