КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/17607/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5571/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової В.М., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі», Моторне (транспортне) страхове бюро України, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 1000 грн.; стягнути з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 189 250,81 грн.; стягнути з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення оцінки автомобіля «Mercedes Benz Sprinter», д.н. НОМЕР_1 , у розмірі 2400 грн.; стягнути з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки у розмірі 22 354,89 грн.; стягнути з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.; стягнути з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу та судовий збір (т. 1 а.с. 1-9).

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 31.10.2019 року приблизно о 14 годині 20 хвилин водій ОСОБА_2 на автодорозі між селами ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом трактором МТЗ 892, д/н НОМЕР_2 , перед початком перестроювання не переконався, що це буде безпечним, допустив зіткнення з транспортним засобом Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , який рухався позаду, в результаті зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, своїми діями водій ОСОБА_2 порушив п.10.1. ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2020 року провадження у адміністративній справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку, передбачених ст. 38 КУпАП.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2020 року постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2020 року скасовано та прийнято нову, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, перебраного ст. 124 КУпАП. Провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного провпорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент ДТП автомобіль Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , перебував у власності ОСОБА_1 на підставі довіреності від 29.07.2019 року.

ОСОБА_2 працював трактористом у ТОВ «Агрофірма Княжичі».

Відповідно до звіту № 22-1/01-ТЗ про оцінку транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , становить 212 942,87 грн. Ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , у пошкодженому стані становить 23 692,06 грн. Враховуючи, що автомобіль знищено внаслідок ДТП ОСОБА_1 зазнав матеріальних збитків у розмірі 189 250 грн. 81 коп. Також, вказував, що позивачем було понесено збитки на проведення огляду та оцінки автомобіля в сумі 2400 грн.

Крім цього, позивач зазнав інфляційних збитків з моменту ДТП 31.01.2019 на суму в розмірі 22 354,89 грн.

Відповідач МТСБ має відшкодувати моральну шкоду у розмірі 1000 грн. оскільки позивач позбавлений можливості отримати гарантовану йому страхову виплату і вимушений отримувати всі належну йому виплату виключно через суд, а тому він переконаний, що такі обмеження завдають йому значний дискомфорт, що в сукупності із пережитим досвідом ДТП, накладає на додаткові обтяження.

Також, неправомірні винні дії ОСОБА_2 спричинили пошкодження та фактичне знищення автомобіля позивача та призвели до затяжного процесу з притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, позивач вимушений на тривалий час змінити звичайний ритм життя, відмовитись від частини звичок та бажань у зв`язку з тим, що було затрачено власний час та сплачені власні кошти на юридичні консультації, підготовку процесуальних документів, присутності в суді та вчинення дії, які не потрібно було б вчиняти, якби його законні права та інтереси не були порушені ОСОБА_2 моральну шкоду оцінює в 20000 грн. (т. 1 а.с. 1-9).

23.12.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ТОВ «Агрофірма Княжичі» - адвоката Дударенко А.М., в якому остання підтверджувала на момент ДТП наявність трудових відносин з ОСОБА_2 .

Вказувала, що автомобіль Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 станом на 31.10.2019 року перебував у власності не позивача, а іншої особи ОСОБА_4 , позивач лише керував транспортним засобом на момент ДТП. Позивач не має права на отримання відшкодування, оскільки він не є власником транспортного засобу, якому внаслідок ДТП завдано механічних пошкоджень. Власник транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 обмежив права повірених на відшкодування шкоди.

Звіт про визначення вартості матеріального збитку є неналежним і недопустимим доказом, розмір матеріальних збитків не може бути достовірно встановлений на підставі зазначеного звіту, оскільки складений на замовлення іншої особи, та може бути використаний лише замовником для визначення ринкової вартості автотранспортного засобу станом на 22.01.2020 року, а не вартість (розмір) матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження колісного транспортного засобу у ДТП 31.10.2019 року.

Між позивачем та відповідачем не виникло грошове зобов`язання, а тому інфляційні збитки не підлягають до стягнення. Оскільки права позивача не порушені, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 94-105).

05.01.2022 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем підтверджено факт правомірності володіння чужим майном і відповідно наявність у ОСОБА_1 права на отримання відшкодування шкоди від винних осіб. Відповідач ТОВ «Агрофірма Княжичі» має грошове зобов`язання перед позивачем, а тому підлягають до стягнення інфляційні витрати (т. 1 а.с. 138-141).

07.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника МТСБУ, в якому остання заперечувала проти позовних вимог щодо МТСБУ. Вказувала, що моральна шкода відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відноситься до шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілого, а тому вимоги позивача щодо стягнення з МТСБУ моральної шкоди є необґрунтованими (т. 1 а.с. 169-170).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Княжичі», Моторне (транспортне) страхове бюро України, третя особа ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 129 542,38 грн.Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 моральної шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 400,00 грн. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 350,05 грн. В решті позову відмовлено (т. 2 а.с. 193-199).

Не погодившись з рішенням районного суду, 16 грудня 2024 року представник ТОВ «Агрофірма Княжичі» - адвокат Дударенко А.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-5).

На обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що судове рішення у справі ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності. Підсудність визначалась за вибором позивача згідно п. 15 ст. 28 ЦПК України, де зазначено, що позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Позов пред`явлено за місцезнаходженням відповідача-2 МТСБУ, при зверненні до суду, позивачем пред`явлені вимоги до відповідача-2 про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн. Позов був пред`явлений до двох відповідачів ТОВ «Агрофірма Княжичі» та МТСБУ, предметом спору не були спільні обов`язки кількох відповідачів, обов`язки відповідачів не виникли з однієї підстави, предметом спору не були однорідні обов`язки відповідача.

Сторона позивача зазначила, що відповідач-2 МТСБУ має відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000 грн., виходячи з того, що МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства У країни та свого Статуту. Враховуючи той факт, що позивач позбавлений, виходячи з описаних вище положень закону, отримати гарантовану йому страхову виплату і вимушений отримувати всю належну йому виплату виключно через суд, такі обмеження завдають позивачу значний дискомфорт, що в сукупності із пережитим досвідом ДТП, накладає на нього додаткові обтяження. Тобто, сам позивач зазначив, що у даному випадку у МТСБУ відсутній законний обов`язок з відшкодування матеріальної шкоди.

Представником позивача у судовому засіданні 06 листопада 2024 року перед видаленням суду до нарадчої кімнати представником позивача долучено до матеріалів справи лист-відповідь МТСБУ від 16 вересня 2020 року про відмову у відшкодуванні шкоди з посиланням на норми законодавства.Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За таких обставин, заявлені позивачем до МТСБУ позовні вимоги були завідомо безпідставними, спір мав очевидно штучний характер, метою якого було зміна підсудності справи

Справа підлягала розгляду судом за місцезнаходженням ТОВ «Агрофірма Княжичі» згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, або ж за місцем заподіяння шкоди - Києво- Святошинський районний суд Київської області.

Відповідач-1 з поважних причин не заявив про непідсудність справи, оскільки позивач з позовною заявою не надав доказ на підтвердження факту звернення до МТСБУ, а у судовому засіданні 06 листопада 2024 року перед видаленням суду до нарадчої кімнати представником позивача долучено до матеріалів справи лист-відповідь МТСБУ від 16 вересня 2020 року про відмову у відшкодуванні шкоди з посиланням на норми законодавства.

Отже, має місце порушення Дніпровським районним судом м. Києва правил територіальної підсудності, зважаючи на завідомо безпідставне подання позову до МТСБУ, яке не має жодного відношення до відшкодування матеріальної шкоди у даній категорії справ, відсутність спільних обов`язків, спільної підстави їх виникнення у відповідачів ТОВ «АГРОФІРМА КНЯЖИЧІ» та МТСБУ. Уповноваженим судом з розгляду даної справи є Києво-Святошинський районний суд м. Києва.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача-1 матеріальної шкоди в розмірі 129 542,38 грн. Розмір матеріальної шкоди було обраховано на підставі висновку експерта № 3480/2254 від 28.02.2023 року про вартість матеріального збитку власнику колісного транспортного засобу «Мерседес-Бенз Спринтер», державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент скоєння ДТП 31.10.2019 року, висновку експерта № 26848/23-54 від 19.12.2023 року ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter, д/н НОМЕР_1 , після ДТП, яка сталася 31.10.2019 року дорівнювала 86 580,32 грн.

Судовим експертом проведені експертні дослідження на підставі наданих йому матеріалів цивільної справи, на час проведення експертного дослідження транспортний засіб було відремонтовано.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, якими керувався експерт при підготовці висновку.

Дорожньо-транспортна пригода мала місце 31 жовтня 2019 року, а візуальний огляд транспортного засобу начебто проводився аж 22.01.2020 року оцінювачем та невстановленою особою, в цьому документі зафіксовані пошкодження транспортного засобу, на підставі яких здійснює розрахунок шкоди експерт.

Акт огляду, для складання якого учасники ДТП не викликались, складений та підписаний 22.01.2020 року, більше як через 83 календарних дні після ДТП, фотографії пошкодженого транспортного засобу також.

Немає жодних належних та допустимих доказів того, де автомобіль знаходився весь цей час і в кого перебував, не відомо чи цей автомобіль не міг отримати за вказаний період часу інші пошкодження з незалежних від Відповідача 1 обставин.

Акт огляду транспортного засобу від 22.01.2020 року є неналежним та недопустимим доказом, то і докази, що отримані з його допомогою, а саме висновок експерта № 3480/22-54 від 28.02.2023 року про вартість матеріального збитку власнику колісного транспортного засобу «Мерседес- Бенз Спринтер», державний номерний знак НОМЕР_1 на момент скоєння ДТП 31.10.2019 року, висновку експерта № 26848/23-54 від 19.12.2023 року ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter, д/н НОМЕР_1 , після ДТП, яка сталася 31.10.2019 року дорівнювала 86 580,32 грн. є недопустимими.

Суд не дав належної оцінки і тій обставині, що автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , станом на 31 жовтня 2019 року перебував у власності не позивача, а іншої особи ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Позивач ОСОБА_5 лише керував транспортним засобом автомобілем MercedesBenz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , в момент дорожньо-транспортної пригоди. Довіреність від 19.07.2019 року, яка надана позивачем як доказ його права власності, є доказом виключно правомочностей повірених ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на розпорядження автомобілем MercedesBenz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , а саме власник ОСОБА_4 уповноважив повірених правом продати, обміняти, здати в оренду, заставити, в тому числі по зобов`язанням третіх осіб на умовах за своїм розсудом, правом бути майновим поручником по договорам застави, застрахувати зазначений автомобіль. Довіреність була видана строком на один рік (до 19.07.2020 року).

Отже, на підставі довіреності від 19.07.2019 року до 19.07.2019 року позивач та ОСОБА_6 мали право розпоряджатися транспортним засобом марки Mercedes-Benz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я іншої особи (власник) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Також цією довіреністю повіреним надано право у випадку спричинення автомобілю пошкодження іншими особами в результаті ДТП чи заподіяння шкоди повіреною особою іншим транспортним засобам під час керування автомобілем як джерелом підвищеної небезпеки, укладати, якщо в тому буде необхідність, від імені власника угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми у розмірах, згідно із калькуляціями або за домовленістю з правом укладати договори страхування, в тому числі договори обов`язкового страхування відповідальності, отримувати страхові відшкодування, сплачувати транспортні збори також виконувати всі інші юридично значущі дії, пов`язані з цією довіреністю.

Довіреність від 19.07.2019 року не передбачає право володіти, користуватися і розпоряджатися транспортним засобом марки Mercedes-Benz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 .. Також цією довіреністю права повірених обмежені, вони мають права виключно укладати від імені власника угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми у розмірах, згідно із калькуляціями або за домовленістю з правом укладати договори страхування, в тому числі договори обов`язкового страхування відповідальності, отримувати страхові відшкодування, сплачувати транспортні збори також виконувати всі інші юридично значущі дії.

В даному випадку речове право позивача на транспортний засіб та його обсяг визначено власником у довіреності.

Тому таке право користування транспортним засобом марки Mercedes-Benz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , не регулюється відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306., на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Власник транспортного засобу марки Mercedes-Benz Sprinter, д.н. НОМЕР_1 , обмежив права повірених на відшкодування шкоди, що підтверджується довіреністю від 19.07.2019 року, Позивач наділений правом від імені власника укладати угоди про відшкодування заподіяної шкоди, одержувати та сплачувати за такими угодами грошові суми у розмірах, згідно із калькуляціями або за домовленістю з правом укладати договори страхування, в тому числі договори обов`язкового страхування відповідальності, отримувати страхові відшкодування.

Позивач не має права на отримання відшкодування, оскільки він обмежений у такому праві власником майна, він не є власником транспортного засобу, якому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано механічних пошкоджень, тому і не може звертатись до суду з даним позовом.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача-1 моральної шкоду в розмірі 20 000,00 грн. Суд не з`ясував чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Позивач у позовній заяві в обґрунтування розміру моральної шкоди посилався на карантинні обмежувальні заходи та взятий на себе тягар з відновлення усіх негативних наслідків, які були завдані неправомірними діями ОСОБА_7 , в той же час просить стягнути моральну шкоду з ТОВ «Агрофірма Княжичі».

Апелянт вважає, що не має нести відповідальність за моральну шкоду, заподіяну позивачу, що спричинена тривалим розглядом справи (на його думку), а також нести відповідальність за невідому особу - ОСОБА_7 .

Позивачем транспортний засіб було відремонтовано до звернення до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позивач отримав нове, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter д.н. НОМЕР_4 , на своє ім`я 27.06.2020 року.

Позивач не заявляв до стягнення суму коштів, що ним була фактично витрачена на ремонт транспортного засобу, а заявлено вимогу про стягнення вартості фізично знищеного транспортного засобу, з визначенням завищеного розміру такої вартості.

Позивачем не підтверджено факт заподіяння моральних страждань, про які він зазначає, а саме: тривалий судовий розгляд, дія карантинних обмежень, неправомірні дії невстановленої особи та втрат немайнового характеру, та не обґрунтовано причинно-наслідковий зв`язок з діями (бездіяльністю) ТОВ «Агрофірма Княжичі», спосіб їх заподіяння, та з чого позивач виходить при визначенні шкоди у зазначеному розмірі.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача-1 витрат на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 400,00 грн. Позивачем долучено як доказ витрат на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 4000 грн. квитанцію про здійснену оплату 22.01.2020 року ОСОБА_4 2400,00 грн., а не позивачем. Суд не врахував звіт №22/01-тз про вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, завданого власнику транспортного засобу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter д.н. НОМЕР_1 як доказ. В основу судового рішення покладено висновок експерта № 3480/22-54 від 28.02.2023 року про вартість матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу «Мерседес-Бенз Спринтер», державний номерний знак НОМЕР_1 , на момент скоєння ДТП 31.10.2019 року та висновок експерта № 26848/2354 від 19.12.2023 року про ринкову вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter, д/н НОМЕР_1 , після ДТП, яка сталася 31.10.2019 року. Витрати на складення висновку експерта № 3480/22-54 від 28.02.2023 року та висновку експерта № 26848/23-54 від 19.12.2023 року були понесені відповідачем-1.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача-1 судового збору у розмірі 2 350,05 грн. Суд за результатами розгляду справи задовольнив позов лише частково. У такому разі судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до задоволених судом вимог, в той же час з відповідача-1 судом першої інстанції стягнуто судовий збір, що сплачений позивачем при зверненні до суду у повному розмірі, що не відповідає приписам п.1 ст. 141 ЦПК України (т. 2 а.с. 1-5).

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року заяву представника позивача адвоката Шимко А.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 49 200 гривень 00 копійок. (т. 2 а.с. 234-237).

Не погодившись з додатковим рішенням районного суду, 17 січня 2025 року представник ТОВ «Агрофірма Княжичі» - адвокат Дударенко А.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати додаткове рішення та відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 24-30).

На обґрунтування вказувала, що судом не було повідомлено відповідача-1 про місце, дату і час судового засідання про розгляд заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення. Судом першої інстанції не надано правової оцінки запереченням представника відповідача-1 на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Вказувала, що позивачем не було направлено заяви про ухвалення додаткового рішення з доказами понесення витрат на правничу допомогу відповідачу-1.

Зазначала, що рішення суду було ухвалено 06 листопада 2024 року, про дату та час винесення рішення стороні позивача було відомо, у судовому засіданні представника позивача приймав участь, проте, заяви про розподіл судових витрат, оформленої належним чином відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України ним до судових дебатів до суду і сторонам не надано.

Посилалась на те, що сума витрат в розмірі 49 200 грн. фактично є третиною від суми, що стягнута судом з відповідача-1. Справа не значної складності, обсяг виконаних робіт адвокатом та критерій необхідності такої роботи - не є співмірними із заявленою та стягнутою сумою. Порушено принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру (т. 2 а.с. 24-30).

У судовому засіданні представник ТОВ «Агрофірма Княжичі» - адвокат Дударенко А.М. підтримала апеляційні скарги і просила їх задовольнити. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Шимко А.О. заперечував проти задоволення скарг і просив їх відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного повідомлення позивача ОСОБА_1 підтвердив суді його представник - адвокат Шимко А.О. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. МТСБУ про розгляд справи апеляційним судом 29 травня 2025 року було повідомлено 28 квітня 2025 року до Електронного кабінету в ЄСІТС. Повідомлення третьої особи ОСОБА_2 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою. Заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили (т. 2 а.с. 55-78, 94-108).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ДПР 18 № 223911 від 31.10.2019 року, 31.10.2019 приблизно о 14 годині 20 хвилин, водій ОСОБА_1 на автодорозі між селами ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки не дотримався безпечної дистанції, допустив зіткнення з трактором МТЗ 892, д/н НОМЕР_2 , який рухався попереду, в результаті зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, своїми діями водій ОСОБА_1 порушив п. 13.1. ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с. 16-18).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ДПР 18 № 223912 від 31.10.2019 року, 31.10.2019 року приблизно о 14 годині 20 хвилин водій ОСОБА_2 на автодорозі між селами ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом трактором МТЗ 892, д/н НОМЕР_2 , перед початком перестроювання не переконався, що це буде безпечним, допустив зіткнення з транспортним засобом Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , який рухався позаду, в результаті зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, своїми діями водій ОСОБА_2 порушив п.10.1. ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с. 16-18).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2020 року у праві № 369/14459/19 провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку, передбачених ст. 38 КУпАП (т. 1 а.с. 16-18).

Постановою Київського апеляційного суду від 24.07.2020 року у справі № 369/14459/19 постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.06.2020 року скасовано та прийнято нову, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, перебраного ст. 124 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 39 КУпАП. Провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 1 смт. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (т. 1 а.с. 20-23).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Власником трактора МТЗ 892, д/н НОМЕР_2 є ТОВ «Агрофірма Княжичі», що не заперечується відповідачем у справі.

ОСОБА_2 на момент ДТП перебував в трудових відносинах з ТОВ «Агрофірма Княжичі», за яким закріплено та призначено відповідальним за експлуатацію та зберігання МТЗ 892, д/н НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 106-107).

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , власником транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 214, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП (31.10.2019 року) був ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 24).

Відповідно до довіреності від 19.07.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області Бєдновою Н.В., ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , кожний діє самостійно, розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 , виданого Центром 6544, дата реєстрації 14.04.2017 року, автомобілем марки Mercede-Benz Sprinter 214, тип спеціалізований вантажний фургон Малотонажний-В, рік випуску 2006, двигун V=2295 куб.см.S, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , р.н. НОМЕР_1 , зареєстрований Центром 6544, з правом продати, обміняти, здати в оренду, заставити, в тому числі по зобов`язанням третіх осіб на умовах за своїм розсудом, бути майновим поручником по договорам застави, застрахувати означений автомобіль (т. 1 а.с. 13).

Згідно зі звітом № 22/01-ТЗ про вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу від 24.01.2020 року, складеного на замовлення ОСОБА_4 оцінювачем СОД ТОВ «Пасат Консалтинг Груп» ОСОБА_8 , вартість матеріального збитку, завданого власнику КТЗ в результаті пошкодження транспортного засобу Mercede-Benz Sprinter 214, р.н. НОМЕР_1 , складає 212 942,87 грн., ринкова вартість у пошкодженому стані складає 23 692,06 грн., вартість відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням зносу становить 189 250,81 грн. (т. 1 а.с. 33-70).

Згідно з висновком експерта КНДІСЕ (КНДІСЕ) № 3480/22-54 від 28.02.2023 року, вартість матеріального збитку власнику колісного транспортного засобу «Мерседес-Бенц Спринтер», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент скоєння ДТП 31.10.2019 року дорівнювала 216 122,70 грн. (т. 1 а.с. 197-208).

Згідно з висновком експерта КНДІСК (КНДІСЕ) № 26848/23-54 від 19.12.2023 року, ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter, д.н.з. НОМЕР_1 , після ДТП, яка сталася 31.10.2019 року дорівнювала 86 580,32 грн. (т. 2 а.с. 65-70).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, збереження або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Як вбачається з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 , який керував трактором «МТЗ 892», д.н.з. НОМЕР_7 , і якого визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 31.10.2019 року, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Агрофірма Княжичі», за яким зареєстровано вказаний транспортний засіб (т. 1 а.с. 106-107).

При цьому, судом встановлено, що власником транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter 214, д.н.з. НОМЕР_1 , на момент ДТП (31.10.2019 року) був ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 24).

Однак, відповідно до довіреності від 19.07.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області Бєдновою Н.В., ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , кожний діє самостійно, розпоряджатися належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 , виданого Центром 6544, дата реєстрації 14.04.2017 року, автомобілем марки Mercede-Benz Sprinter 214, тип спеціалізований вантажний фургон Малотонажний-В, рік випуску 2006, двигун V=2295 куб.см.S, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_6 , р.н. НОМЕР_1 , зареєстрований Центром 6544, з правом продати, обміняти, здати в оренду, заставити, в тому числі по зобов`язанням третіх осіб на умовах за своїм розсудом, бути майновим поручником по договорам застави, застрахувати означений автомобіль (т. 1 а.с. 13).

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року в справі №597/1070/15-ц (провадження № 61-9445св18) зазначено, що «пунктом 1 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що речовим правом на чуже майно є право володіння. За статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином, особа, яка хоч і не є власником, але має законне право володіння майном, має також право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. Враховуючи те, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну».

Враховуючи викладене, на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був правомірним володільцем транспортного засобу «Mercedes Benz Sprinter 214, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Відтак, ОСОБА_1 є особою, яка має право вимагати відшкодування шкоди, заподіяної майну, володільцем якого він був на момент дорожньо-транспортної пригоди, а ТОВ «Агрофірма Княжичі» є особою, відповідальною за таку шкоду.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги, що позивач не має права на отримання відшкодування, оскільки він на момент ДТП не був власником транспортного засобу, якому внаслідок ДТП завдано механічних пошкоджень, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, посилаючись на те, що згідно зі звітом № 22-1/01-ТЗ про оцінку транспортного засобу, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , становить 212 942,87 грн, ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter 214, д/н НОМЕР_1 , у пошкодженому стані становить 23 692,06 грн. Враховуючи, що автомобіль знищено внаслідок ДТП, ОСОБА_1 зазнав матеріальних збитків у розмірі 189 250 грн. 81 коп.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом ч. 1 ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно з п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (п. 30.2. ст. 30 вказаного Закону).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц зроблено висновок, що порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції за клопотанням представника відповідача ТОВ «Агрофірма Княжичі» - адвоката Дударенко А.М. було призначено у справі автотоварознавчі експертизи (т. 1 а.с. 164-166, т. 2 а.с. 53-55).

Згідно з висновком експерта КНДІСЕ (КНДІСЕ) № 3480/22-54 від 28.02.2023 року, ринкова вартість досліджуваного автомобіля до ДТП становила 216 122,70 грн., вартість відновлювального ремонту становить 300430,1 грн., вартість матеріального збитку власнику колісного транспортного засобу «Мерседес-Бенц Спринтер», д.н.з. НОМЕР_1 , на момент скоєння ДТП 31.10.2019 року дорівнювала 216 122,70 грн. (т. 1 а.с. 197-208).

Згідно з висновком експерта КНДІСК (КНДІСЕ) № 26848/23-54 від 19.12.2023 року, ринкова вартість автомобіля Mercedes Benz Sprinter, д.н.з. НОМЕР_1 , після ДТП, яка сталася 31.10.2019 року дорівнювала 86 580,32 грн. (т. 2 а.с. 65-70).

Оскільки вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mercedes Benz Sprinter, д.н.з. НОМЕР_1 , перевищує його вартість до ДТП, тому відновлення вказаного автомобіля є економічно необґрунтованим, а автомобіль вважається фізично знищеним, виходячи з положень пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, з урахуванням статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачу повинна бути відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до ДТП та після ДТП.

Суд першої інстанції, беручи до уваги вказані вище висновки експертів, а також те, що у позивача залишився пошкоджений автомобіль Mercedes Benz Sprinter, д/н НОМЕР_1 після ДТП, вартість якого визначена експертом в розмірі 86 580,32 грн., дійшов правильного висновку про зменшення суми матеріального збитку на 86 580,32 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача 129 542,38 грн.

Однак, підстав для стягнення з відповідача витрат позивача за складання звіту № 22-1/01-ТЗ про оцінку транспортного засобув розмірі 2 400,00 грн., апеляційним судом не встановлено, адже замовником і платником вказаної товарознавчої оцінки зазначений не позивач ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 33-72).

При цьому, на пропозицію колегії суддів апеляційного суду представником позивача - адвокатом Шимко А.О. не надано до суду доказів понесення таких витрат саме позивачем.

Крім того, вказаний звіт судом першої інстанції не було взято за основу при ухваленні судового рішення у даній справі, оскільки суд взяв до уваги висновок експерта КНДІСЕ (КНДІСЕ) № 3480/22-54 від 28.02.2023 року та висновок експерта КНДІСК (КНДІСЕ) № 26848/23-54 від 19.12.2023 року.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення 2 400 грн. вказаних коштів з відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи те, що матеріалами справи доведена вина водія ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 31.10.2019 року, і в якій автомобіль під керуванням ОСОБА_1 отримав механічні пошкодження, наявні підстави для відшкодування позивачеві моральної шкоди.

Оскільки пошкодження майна призвело до душевних переживань ОСОБА_1 , для відновлення порушеного права з 2019 року позивач вимушений тривалий час у судовому порядку спочатку доводити винність ОСОБА_2 , а потім доводити в суді правомірність відшкодування шкоди, враховуючи, що позивач вимушений був тривалий час змінити звичайний ритм життя, колегія суддів апеляційного суду визначає заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яку належить стягнути з відповідача ТОВ «Агрофірма Княжичі» як особи, відповідальної за шкоду, заподіяну її працівником.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилалась на те, що судове рішення у справі ухвалено з порушенням правил територіальної підсудності, однак, колегія суддів відхиляє вказані посилання апелянта, оскільки звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач звернувся за місцем знаходження відповідача-2 МТСБУ України відповідно до п. 15 ст. 28 ЦПК України. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що оцінка обґрунтованості позовних вимоги до МТСБУ могла надаватись судом лише під час вирішення справи по суті, а не під час вирішення питання щодо підсудності справи.

Враховуючи викладене, апеляційним суд приходить висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 моральної шкоду в розмірі 20 000,00 грн. шляхом зменшення моральної шкоди з 20 0000 грн. до 10 0000 грн.

Також, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 400,00 грн.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Тому на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення та скасування в частині з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди шляхом зменшення з 20 0000 грн. до 10 0000 грн. та скасування в частині стягнення з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 400,00 грн., слід зменшити стягнутий судом першої інстанції судовий збір з відповідача на користь позивача з 2 350,05 грн. до 1 395,22 (пропорційно до частини задоволених позовних вимог 59,37%).

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції.

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з відповідача на користь позивача 49 200 грн. витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Додаткове рішення, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1 і 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, в позовній заяві стороною позивача було заявлено про розподіл судових витрат за результатами розгляду справи судом першої інстанції (а.с. т. 1 ас. 8).

Протягом п`ятиденного строку, з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, 11.11.2024 року представником позивача було подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача-1 витрат на правничу допомогу в розмірі 49 200 грн. (т. 2 а.с 218-232).

Позивач в обґрунтування розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу подав до суду договір № 288/21 про надання правової допомоги від 28 серпня 2021 року, укладений між адвокатом Шимко А.О. та ОСОБА_1 , (т. 2 а.с. 223), детальний розрахунок (опис) до Договору № 288/21 про надання правової допомоги від 11 листопада 2024 року (т. 2 а.с. 224-225), акт приймання-передачі послуг від 13 жовтня 2021 року (т. 1 а.с. 74), акт приймання-передачі послуг від 07 листопада 2024 року (т. 2 а.с. 226), квитанція до прибуткового касового ордера № 2 від 13 жовтня 2021 року (т. 1 а.с. 75), квитанція № 66-239К від 03 липня 2023 року про переказ коштів (т. 2 а.с. 228).

В пункті 1.1. договору № 288/21 про надання правової допомоги від 28 серпня 2021 року наведено перелік послуг, які адвокат Шимко А.О. зобов`язується надавати (т. 2 а.с. 223).

Відповідно до п. 3.2. договору № 288/21 про надання правової допомоги від 28 серпня 2021 року, за послуги за п. 1.1. договору замовник сплачує виконавцю винагороду згідно додатку 1 до цього договору (т. 2 а.с. 223).

В Актах приймання-передачі наданих послуг представник позивача надав детальний опис робіт (наданих послуг) з наведенням здійснених ним витрат по кожному із видів робіт: усна консультація замовника щодо стягнення з ТОВ «Агрофірма Княжичі» матеріальної та моральної шкоди в результаті ДТП від 31.10.2019 року - 400,00 грн., усна консультація замовника щодо стягнення з ТОВ «Агрофірма Княжичі» матеріальної та моральної шкоди в результаті ДТП від 31.10.2019 року з вивченням матеріалів справи - 600,00 грн., зустріч з замовником, узгодження правової позиції 450 грн., збір доказів, направлення адвокатського запиту до відповідача, третьої особи - 1600 грн., зустріч з замовником, узгодження правової позиції - 450 грн., підготовка та складання позовної заяви майнового характеру - 6000 грн., подання позовної заяви та контроль руху справи - 500 грн., складання та подача відповіді на відзив - 8000 грн., складання та подання до суду заяви надати дозвіл експертам КНДІСЕ на виконання експертизи - 1200 грн., складання та подача відзиву на апеляційну скаргу - 6000 грн., представництво у судових засіданнях 24.04.2023 року, 13.06.2023 року, 05.07.2023 року, 03.08.2023 року, 04.10.2023 року, 12.08.2024 року, 23.08.2024 року, 08.10.2024 року, 06.11.2024 року - 24 000,00 грн., що разом складає суму 49 200 грн. 00 коп.(т. 1 а.с. 74, т. 2 а.с. 226).

Згідно Додатку № 1 детального розрахунок (опис) до Договору № 288/21 про надання правової допомоги (т. 2 а.с. 224), сума послуг адвоката за договором № 288/21 від 28.08.2021 року по справі про відшкодування шкоди становить 49 200 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції 13.11.2024 року надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, подані представником відповідача ТОВ «Агрофірма Княжичі» - адвокатом Дударенко А.М. (т. 2 а.с. 205-213).

Однак, судом першої інстанції помилкового залишено поза увагою вказані заперечення сторони відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає до уваги вказані заперечення під час вирішення питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції вважає, що послуги щодо вивчення усної консультації (а.с. 400 грн.), усної консультацій з вивченням матеріалів справи (600 грн.), зустріч з замовником (а.с. 450 грн., 450 грн.) - є послугами щодо узгодження правової позиції та справедливим буде розмір витрат за вказані послуги 1000 грн.

Також, колегія суддів вважає знищеними розмір витрат на послуги щодо збору доказів (1600 грн.), та справедливим розміром для вказаного обсягу наданих послуг, враховуючи предмет спору, буде 500 грн.

Подання позовної заяви 500 грн. включаються в послуги щодопідготовки та складення позовної заяви 6000 грн., та співмірним розміром витрат на вказані послуги буде 3000 грн.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що послуги щодо складання та подачі відповіді на відзив у розмірі 8 000 грн., оскільки правова позиція вже була сформована, а відтак, не потребувала додаткового вивчення матеріалів справи, судової практики та підлягає зменшенню до 1000 грн.

Справедливим розміром витрат за складання та подання до суду заяви надати дозвіл експертам на виконання експертизи буде 500 грн.

Завищеним є розмір витрат за складання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма Княжичі» на ухвалу щодо призначення експертизи - 6000 грн. та підлягає зменшенню до 1000 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає завищеним розмір витрат 24 400 грн. щодо участі в судових засіданнях 24.04.2023 року, 13.06.2023 року, 05.07.2023 року, 03.08.2023 року, 04.10.2023 року, 12.08.2024 року, 23.08.2024 року, 08.10.2024 року, 06.11.2024 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вказані судові засідання тривали менше години.

При цьому, 13.06.2023 року представник позивача не брав участь в судовому засіданні, оскільки зали були зайняті, підключитись до відеоконференції не було можливості, було оголошено перерву (т. 2 а.с. 25).

Також, 05.07.2023 року представник позивача не брав участь в судовому засіданні, оскільки зали були зайняті, підключитись до відеоконференції не було можливості, було оголошено перерву (т. 2 а.с. 36-37).

Судового засідання на 12.08.2024 року в даній справі не призначалось.

При цьому, колегія суддів враховує, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання, витрачений час на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередню участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому одночасно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. Такі стадії як прибуття до суду чи іншої установи та очікування є складовими правничої допомоги, які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. З урахуванням наведеного, час, який адвокат витрачає на дорогу для участі у судовому засіданні, є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами (постанови Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19, від 20.07.2021 у справі №922/2604/20, від 01.12.2021 у справі №641/7612/16-ц, від 18.05.2022 у справі №910/4268/21, від 26.10.2022 у справі № 910/4277/21).

Крім того, колегія суддів враховує, що в деяких судових засіданнях представник позивача брав участь в режимі відеоконференції.

Відтак, розмір витрат на правничу допомогу щодо забезпечення адвокатом представництва клієнта у вказаних судових засіданнях підлягає зменшенню з 24 400 грн. до 6 000 грн.

Враховуючи викладене, перевіривши матеріали справи, встановивши обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), врахувавши заперечення сторони відповідача на заяву про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правову професійну правову допомогу з 49 200 грн. до 13 000 грн., такий розмір відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення та скасування в частині з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди шляхом зменшення з 20 0000 грн. до 10 0000 грн. та скасування в частині стягнення з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 400,00 грн.

Таким чином, пропорційно до частини задоволених позовних вимог (59,37%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 7 718,10 грн.

Відтак, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом зменшення стягнутих з ТОВ «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 49 200 грн. до 7 718,10 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду, тому колегія суддів їх відхиляє.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року змінити в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, шляхом зменшення з 20 0000 грн. до 10 0000 грн.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрат на проведення оцінки автомобіля у розмірі 2 400,00 грн. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог ОСОБА_1 .

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року змінити в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 судового збору, шляхом зменшення з 2 350,05 грн. до 1 395,22 грн.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 грудня 2024 року - змінити, зменшити суму стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Княжичі» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 49 200 грн. до 7 718,10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 30 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.В. Саліхов