КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1141/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Левенця Б. Б.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 09 квітня 2024 року

у цивільній справі № 296/11335/23 Вишгородського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до Приватного підприємства «Автомагістраль»

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач звернулась із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 09.07.2021 вона працювала виконавцем робіт у відділі штучних споруд згідно наказу про прийняття на роботу № 577 від 08.07.2021. Наказом № 833 від 30.09.2021 її переведено з 01.10.2021 з виконавця робіт на посаду інженера відділу штучних споруд. Наказом № 91 від 08.03.2023 її звільнено з роботи 08.03.2023 за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Зазначала, що відповідач з липня 2022 року порушував строки виплати заробітної плати. Повний розрахунок заборгованості по зарплаті за жовтень 2022 року в сумі 15 000 грн ПП »Автомагістраль» було здійснено 11.10.2023.

Станом на час подання позовної заяви підприємство провело остаточний розрахунок та виплатило заборгованість по заробітній платі, але не виплатило їй середній заробіток за час затримки розрахунку, що позивачка вважала порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України, у зв`язку з чим просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90 541,63 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2024 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції помилково застосував ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст. 117 КЗпП України, звільнивши роботодавця від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати та остаточного розрахунку при звільненні. Вважає, що роботодавець не надав сертифіката Торгово-промислової палати України, який є належним доказом існування форс-мажорних обставин, що об`єктивно унеможливили своєчасну виплату. Загальновідомий лист ТПП не є достатнім доказом для конкретного випадку. Також підприємство відновило свою діяльність ще у квітні 2022 року, а порушення строків виплати заробітної плати почалося лише з липня 2022 року, тобто через значний проміжок часу після деокупації.

Зазначає, що роботодавець мав право скористатися ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та призупинити дію трудового договору, щоб зменшити фінансове навантаження, чого він не зробив.

Звертає увагу апеляційного суду про те, що висновки суду першої інстанції щодо значних збитків підприємства (пошкодження транспорту, знищення оргтехніки) не підтверджені належними доказами.

На адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ПП »Автомагістраль», в якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення без змін. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, надуманою та такою, що містить перекручені твердження, не підтверджені належними доказами та не спростовує рішення суду першої інстанції. Стверджує, що позивачка пропустила встановлений законом тримісячний строк для звернення до суду з позовом про стягнення виплат при звільненні, оскільки була звільнена 08 березня 2023 року, а звернулася до суду лише 08 листопада 2023 року.

Також відповідач наголошує на введенні воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією рф, що є обставиною непереборної сили. Підприємство розташоване в Київській області, перебувало під окупацією російських військ з 25 лютого по 03 квітня 2022 року, зазнало значних збитків (пошкодження майна, викрадення техніки, знищення документів), що унеможливило своєчасну виплату заробітної плати. Вважає, що порушення строків розрахунку сталося не з його вини, а внаслідок форс-мажорних обставин, що звільняє його від відповідальності згідно зі ст. ст. 614, 617 ЦК України.

Також зазначає, що заборгованість із заробітної плати та компенсації відпустки перед апелянтом вже погашена.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 09 квітня 2024 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду відповідача ПП «Автомагістраль» та представнику відповідача ОСОБА_2 .

Позивачу направлялось повідомлення про розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку на зазначену в апеляційній скарзі адресу місця проживання ( АДРЕСА_1 ). У зв`язку із поверненням першого повідомлення з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання», апеляційним судом було здійснене повторне повідомлення. Рекомендоване повідомлення про вручення 20.05.2025 поштового відправлення повернулось до апеляційного суду 26.05.2025.

Окрім цього, ухвали Київського апеляційного суду від 04.06.2024 про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до в порядку письмового розгляду були своєчасно оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на офіційному веб-сайті Київського апеляційного суду, що забезпечувало можливість учасників справи ознайомитися з їх змістом незалежно від отримання поштового відправлення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 577 від 08.07.2021 ОСОБА_1 прийнято на посаду виконавцем робіт у відділі штучних споруд ПП «Автомагістраль» (а.с. 18).

Наказом № 833 від 30.09.2021 ОСОБА_1 переведено з виконавця робіт на посаду інженера відділу штучних споруд (а.с. 19).

Згідно із наказу № 91 від 08.03.2023 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а. с. 20).

З довідки № А-00000280 від 12.09.2023 вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ПП «Автомагістраль» з 09.07.2021 по 07.03.2023 на посаді Інженера.

За період з 01.01.2022 по 08.03.2023 нараховано дохід - 206 962,37 грн;

за період з 01.01.2022 по 08.03.2023 дохід за вирахуванням утримань - 166 604,73 грн;

виплачено за вказаний період - 151 604,73 грн (а.с. 21).

Також судом встановлено, що роботодавець не виконав вимог трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачу сум у передбачені статтею 116 КЗпП України строки.

Заборгованість по заробітній платі у розмірі 15 000 грн була сплачена позивачу 11 жовтня 2023 року, що не оспорюється відповідачем та підтверджується випискою по картковому рахунку позивача (а.с. 24-25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо виплати заборгованості працівникам підприємства по заробітній платі згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст .ст. 116-117 КЗпП України, та дійшов висновку про те, що відповідач з поважних причин, не мав можливості своєчасно здійснити оплату праці позивачу за виконану роботу та провести повний розрахунок при звільненні.

Колегія суддів погоджується із висновками суду, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

За положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Отже, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто, свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань (обов`язків) - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо. Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року справа № 905/857/19).

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє на цей час.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а саме військову агресію рф проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, Торгово-промислова палата України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб за договором, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Аналіз наведеної спеціальної норми права дозволяє дійти висновку про те, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Таким чином, існування обставини воєнного стану, фактів окупації та ведення бойових дій, а можливо також і знищення майна підприємства чи існування інших обставин, в тому числі існування дебіторської заборгованості, не спростовують факту існування заборгованості по заробітній платі і не звільняють від обов`язку виплати заробітної плати.

Проте, роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці та за несвоєчасне проведення розрахунку.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що існування заборгованості є наслідком непереборної сили та випадку, який трапився не з вини ПП «Автомагістраль», а тому, відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач звільнений від будь-якої відповідальності за порушення зобов`язання, в тому числі, й від стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року, до територій, на яких велися бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відноситься також і с. Синяк Бучанського району Київської області, яке перебувало під окупацією в період з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року.

Судом було встановлено, що головний офіс ПП »Автомагістраль» знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Синяк, вул. Київській 68, його територія та значна частина виробничих приміщень з 25 лютого 2022 року по 3 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації, де відбувалися бойові дії. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів, приміщення офісу, офісної техніки, документів, тощо. Також знищено значну кількість обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно значних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище подій розслідується кримінальне провадження № 000108 від 08.04.2022 за ч. 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).

Зазначене також підтверджується протоколом допиту свідка ОСОБА_3 (юрист юридичного відділу ПП «Автомагістраль») від 14.04.2022, протоколом огляду місця події від 14.04.2022 в кримінальному провадженні № 000108, листом ПП «Автомагістраль» № 272 від 28.04.2022, направленим Міністру інфраструктури України Кубракову О.

Таким чином, у трудових правовідносинах між сторонами із 25 лютого 2022 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути. Їх існування та наслідки перебувають у прямому причино-наслідковому зв`язку із можливостю відповідачем виконувати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі, щодо позивача.

Встановивши факт перебування підприємства у зоні активних бойових дій та окупації, підтверджений належними доказами, та виникнення обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо виплати позивачу заробітної плати (проведення повного розрахунку при звільненні), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги щодо відновлення діяльності підприємства після деокупації не спростовують обґрунтованого висновку суду першої інстанції про наявність форс-мажорних обставин у період несвоєчасної виплати. Інші аргументи апелянта спрямовані на перегляд вже оцінених судом доказів без наведення нових обставин, які б могли вплинути на законність рішення.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2024 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки колегія суддів залишає без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

Б. Б. Левенець