Справа № 545/4364/23
Провадження № 2/545/89/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.05.2025 Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Стрюк Л.І.,

з участю секретаря: Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтавіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з позовом про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування зазначала, що 11.08.2022 між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір позики у формі розписки на суму 89532 доларів США з терміном повернення 05.12.2022. Однак умови договору позики ОСОБА_2 не виконала, у визначений строк кошти не повернула. Посилаючись на те, що за повідомленням ОСОБА_2 вказані кошти були необхідні їй для придбання нерухомості за кордоном для потреб сім`ї, тому звертається з позовом і до чоловіка боржника як солідарного боржника за грошовим зобов`язанням іншого з подружжя; змінивши підстави позову просить стягнути 89532 доларів США та 3% річних, які вираховуються з 06.12.2022 до дня ухвалення рішення з відповідачів в солідарному порядку.

У відзиві ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, стверджуючи, що з ОСОБА_2 він припинив шлюбні стосунки з 2019 року та вказаний факт встановлений рішенням Київського районного суду м.Полтави від 08.11.2022; оскільки він своєї згоди на вказаний правочин не надав, то позовні вимоги до нього є безпідставними.

10.05.2023 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним. Позов обґрунтований тим, що договору позики на вказану суму вона з ОСОБА_1 не укладала, гроші в сумі 89532 долари США від ОСОБА_1 11.08.2022 як позику не отримувала, а відтак остання таких коштів не передавала. Натомість між сторонами був укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого ОСОБА_1 вкладала кошти для отримання прибутку в розмірі процентної ставки в сфері капіталовкладення на валютних біржах. Посилаючись на вищенаведене, вважає договір позики удаваним, який укладений з метою приховування справжнього договору, а відтак просить визнати такий договір недійсним.

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 вказує, що існування між сторонами одних зобов`язань не скасовує, і не спростовує існування інших. Тому у зв`язку із заволодінням коштів ОСОБА_2 під виглядом торгівлі на біржі «Форекс», «Велтрейд», вона звернулася з повідомленням про скоєння діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, до правоохоронних органів, а у зв`язку з неповерненням коштів згідно з договором позики до суду з відповідним позовом, оскільки це різні зобов`язання.

Ухвалою суду від 17.05.2023 об`єднано вимоги за первісним та зустрічним позовами.

16.11.2023 ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вимогами про визнання договору позики, укладеного між відповідачами недійсним з підстав, визначених ч. 2 ст. 65 СК України. Позов мотивовано тим, що укладений договір позики між його колишньою дружиною та ОСОБА_1 виходить за межі дрібного побутового та потребує письмової згоди іншого з подружжя, а відтак наявні підстави для оспорення такого договору та визнання його недійсним.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 . ОСОБА_1 зазначала, що на укладені одним з подружжя договори розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, а також мета укладення договору інтереси сім`ї, а відтак, беручи до уваги те, що після укладення договору позики ОСОБА_2 та ОСОБА_3 окремо укладено договори по придбанню та відчуженню цінного майна, у тому числі нерухомого, очевидним є обізнаність іншого з подружжя про укладення спірного договору позики.

Ухвалою Полтавського районного суду від 07 грудня 2023 року цивільну справу №545/4364/23 (провадження №2/545/599/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та цивільну справу №545/715/23 (провадження №2/545/139/24) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним об`єднанов одне провадження, присвоївши їм спільний судовий номер 545/4364/23 (провадження №2/545/599/24).

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Лазаренко О.М. первісний позов підтримали, посилаючись на доводи викладені у позові, а в задоволенні зустрічного позову та позову ОСОБА_3 просили відмовити за безпідставністю, враховуючи доводи, викладені у своїх відзивах та письмових поясненнях.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, свої позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, в задоволенні первісного позову просила відмовити, зустрічний позов підтримала на просила задовольнити, позов ОСОБА_3 визнала та не заперечувала проти його задоволення з підстав викладених у її зустрічному позові, відзивах та письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 11.08.2022 ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 89532 доларів США, знаходячись при своєму розумі та ясній пам`яті та зобов`язувалась повернути грошові кошти в повному обсязі 05.12.2022 (т.1 а.с. 8).

Рішенням Київського районного суду від 08 листопада 2022 року шлюб зареєстрований 29 липня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Щербанівською сільською радою Полтавського району Полтавської області, актовий запис №67 розірвано. Рішення набрало законної сили 09.12.2022 (т.1 а.с. 85).

Відповідно до договору про спільну діяльність від 01 жовтня 202_ року, укладеним між ОСОБА_1 (сторона 2) та ОСОБА_2 (сторона -1). Пунктом 3 цього ж договору встановлено, що сторона 1 зобов`язується в строк протягом одного календарного місяця з моменту підписання договору надати стороні-2 шляхом перерахування на картковий рахунок чи шляхом надання готівкових коштів (про що складається відповідний акт) протягом 2020 та 2021 року щомісяця отримувала по 4000 доларів США, станом на 01.10.2022 становить 89532 доларів США (т.1 а.с. 231-232).

22.12.2022 ОСОБА_1 звернулася до ПРУП ГУНП в Полтавській області з повідомленням про скоєння діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 у вигляді заволодіння грошовими коштами та неповернення їх (т. 1 а.с. 161 ).

Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналізуючи наявну в матеріалах розписку від 11.08.2022 року, суд доходить висновку, що між сторонами склалися правовідносини, пов`язані з невиконанням позичальником умов договору позики (боргове зобов`язання).

Окрім цього, відповідач ОСОБА_2 не заперечує факт написання боргової розписки та не оспорює її зміст.

Так, частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Дослідивши зазначену боргову розписку, її зміст та той факт, що вказана розписка все ще залишається у позичальника, приходить до висновку про наявність боргу у відповідача ОСОБА_2 перед позивачем та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з неї суми основного боргу.

Щодо пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_3 як до особи, яка перебувала у шлюбі з позичальником, суд зазначає таке.

Спірні правовідносин стосуються виконання зобов`язань за договором позики від 11 серпня 2022 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Посилаючись на те, що борг за указаним договором позики є спільним боргом подружжя ОСОБА_6 , позивач заявив вимогу про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з відповідачів, як колишнього подружжя, в порядку частини четвертої статті 65 СК України.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

Солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12).

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц.

Перебування відповідачів у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі № 359/950/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа вирішується з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Як вбачається зі змісту, ОСОБА_3 не був стороною спірного договору позики і згоди на його укладення не надавав, його умовами не передбачено цільового призначення наданих ОСОБА_2 грошових коштів, а доказів обізнаності відповідача про укладення колишньою дружиною договору позики, його умови, зокрема, розмір отриманих у позику сум та строків їх повернення, а також використання таких коштів в інтересах сім`ї Богодистих матеріали справи не містять.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила, що передавала кошти ОСОБА_2 частинами - з грудня 2019 року і до січня 2022 року, які остання використовувала для торгівлі на біржі.

Отже, позивач на момент передачі коштів у борг фактично була обізнана з їхнім цільовим призначенням, оскільки підтвердила також факт періодичної сплати ОСОБА_2 їй процентів від вкладених коштів.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 був обізнаний із фактом отриманням дружиною коштів у борг від ОСОБА_1 , а також отриманням та використання їх в інтересах сім`ї.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_3 солідарного обов`язку з погашення боргу за договором позики від 11.08.2022 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Що стосується стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання як спосіб захисту грошового інтересу і полягає у відшкодуванні грошових втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляції та отримані компенсації за неналежне виконання зобов`язань (пост. ВП ВС від 19.06.2019 №703/2718/16, від 19.06.2019 №646/14523/15)

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування пункту

18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають у тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Воєнний стан введено в Україні з 24 лютого 2022 року та триває до теперішнього часу.

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, що випливають договору позики, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних слід відмовити.

За таких обставин первісний позов підлягає задоволенню частково, а саме підлягає стягненню сума боргу за договором розписки з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у сумі 89532 доларів США.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним суд дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 24.02.2016 р. по справі № 6-50цс16 та правова позиція, висловлена Верховним судом України 18.01.2017 р. у справі№6-2789цс16.

Як вбачається з аналізу ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Постановою звернуто увагу на необхідність правильно визначати момент вчинення правочину (ст. 205 - 210, 640 ЦК тощо). Згідно ч.2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести:

а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які надалі підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, та встановивши на основі поданих доказів дійсний характер правовідносин, які склалися між сторонами, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не довела удаваність договору позики. Доводи щодо того, що воля сторін була спрямована не на укладення договору позики, а на виконання договору щодо спільної діяльності, оскільки, виходячи зі змісту оспорюваного договору, при його укладенні позичальник мав на меті отримати позику з умовою повернення її позикодавцю у встановлений договором строк, написання розписки ОСОБА_2 не заперечує, що відповідає ознакам договору позики.

Отже, ОСОБА_2 не довела, що, укладаючи договір позики, обидві сторони мали намір приховати інший правочин - договір про спільну діяльність, а також остання не обґрунтувала та не довела будь-якої особистої зацікавленості саме у приховуванні договору про спільну діяльність, наявність примусу у написанні розписки по отримання коштів у борг, а також не довела мети сторін приховати такий договір, а тому суд приходить до висновку про відповідність договору позики вимогам ЦК України та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову з вищенаведених підстав.

Вирішуючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч. 2 ст. 65 СК України, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа, контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором.

Відтак, суд приходить до висновку, що, зважаючи на те, що недобросовісної поведінки контрагента ОСОБА_1 не встановлено та не доведено належними та допустимими доказами, вказаний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 206, 258-260 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 89532 доларів США боргу за договором позики.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення.

Суддя: Л. І. Стрюк