ПОСТАНОВА

Іменем України

29 квітня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/1047/20

провадження № 22-ц/4809/706/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Зайченко В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 січня 2025 року (суддя Шевченко І.М.) у справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Ковальова Олена Олегівна про визнання правочину недійсним,-

встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його сестра ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з будинку АДРЕСА_1 . Вказав, що у встановлений законом строк він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 01.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Ковальовою О.О. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки волевиявлення сестри не було вільним і не відповідало її волі, адже на момент укладення вказаного договору вона перебувала у стані, в якому не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними. Відповідно до реєстру судових рішень 08.08.2019 року відповідач зверталась в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (справа №405/5971/19), що підтверджує зазначені ним обставини.

Також зазначив, що на момент укладення договору його сестрі виповнилося 75 років, після встановлення діагнозу в 2017 році рак, її стан здоров`я значно погіршився, розвився склероз, почастішали випадки не сприйняття нею дійсних подій та правильної життєвої орієнтації.

Протягом останнього року життя у поведінці сестри спостерігались деякі нетипові особливості: розлад пам`яті, уникання спілкування з людьми, що підтверджується зокрема консультаційним висновком від 01.07.2019 року, відповідно до якого підтверджений діагноз дементний сіндром без психотичних порушень. Відповідно до довідки про причину смерті № 85 від 29.09.2019 року ОСОБА_3 померла у віці 76 років, причина смерті - ракова інтоксикація, рак сліпої кишки.

Позивач вважає, що відповідач скористалась станом ОСОБА_3 та уклала оспорюваний договір. При цьому, зазначив, що договір не містить жодного посилання про те, що на момент його укладення в житловому будинку проживав та був зареєстрований син ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був інвалідом та потребував постійної сторонньої допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати недійсним правочин договір довічного утримання, укладений 01.08.2018 року між ОСОБА_3 та відповідачем у справі ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Ковальовою О.О. за реєстровим № 257.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21 січня 2025 року позов задоволено.

Визнано недійсним правочин - договір довічного утримання, укладений 01.08.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Ковальовою О.О. за реєстраційним № 257.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 10 156,80 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 40 114,00 грн.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показам свідків, які були допитані в судовому засіданні та пояснили, що ОСОБА_3 на момент укладення договору довічного утримання перебувала в адекватному стані та усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними. При цьому, суд врахував покази свідків зі сторони позивача які свідчили про те, що ОСОБА_3 була психічно хворою людиною та не усвідомлювала значення своїх дій. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги відповідь керівництва Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) № 5412/56914/08.6.-24/08 6-25 від 15 жовтня 2024 року, у якій повідомлялось про те, що під час посвідчення даного договору нотаріусом було перевірено цивільну дієздатність ОСОБА_3 та у нотаріуса не виникло жодних сумніві стосовно волевиявлення та дійсності намірів ОСОБА_3 та її цивільної дієздатності. Також скаржник зазначив, що висновок судово-психіатричної експертизи є таким, що викликає сумніви у його достовірності та є неналежним доказом у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.08.2018 між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Ковальовою О.О. за реєстраційним № 257.

Відповідно до п.1 відчужувач ОСОБА_3 передала, набувач ОСОБА_1 прийняла у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), земельну ділянку для ведення садівництва, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

Обсяг обов`язків набувача визначений п.7 вказаного договору.

Як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта № 267 від 16.07.2021 року, який підписаний членами комісії в складі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 страждала на тяжкий, хронічний психічний розлад у формі атеросклеротичної деменції протягом декількох років (згідно МКХ -10 F01.800). Встановлений діагноз атеросклеротичної деменції унеможливлює її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Під час укладання договору довічного утримання ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Встановивши те, що на час укладання договору довічного утримання ОСОБА_3 через хворобу не могла усвідомлювати значення своїх дій, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання договору недійсним.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України).

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (частини перша, друга статті 746 ЦК України).

У частині першій статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У відповідності до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) ухвалив, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), від 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У висновку судово-психіатричного експерта № 267 від 16.07.2021 року зазначені відомості з медичної документації ОСОБА_3 , а саме 11.09.2018 року ОСОБА_3 була доставлена до лікаря психіатра сусідкою, скарги на зниження пам`яті, бачиться щось ночами, проживає одна з сином інвалідом І групи, останнім часом його б`є, при бесіді орієнтовна, інтелект і пам`ять знижені, діагноз дементний синдром. Вказані обставини стороною відповідача не спростовані, повторну експертизу, яка була призначена за клопотанням відповідача не проведено, у зв`язку з відсутністю оплати. Показаннями свідків не можливо встановити наявність у особи психічних розладів, які унеможлюють її зданість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи те, що через хворобу ОСОБА_3 на час укладання договору довічного утримання не могла усвідомлювати значення своїх дій, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.06.2025.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич