РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року

м. Рівне

Справа № 568/166/17

Провадження № 22-ц/4815/613/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 лютого 2025 року, ухваленого в складі судді Троцюк В.О., дата виготовлення повного тексту рішення не вказана, у справі № 568/166/17

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 14 червня 2012 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 . За час перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами було набуто в спільну сумісну власність автомобіль марки Great Wall моделі Hover, 2008 року випуску. Транспортний засіб було зареєстровано на ім`я відповідача ОСОБА_2 і на даний час знаходиться в користуванні відповідача. Добровільно здійснити поділ автомобіля, а саме сплатити позивачу половину його вартості, відповідач не бажає, оскільки вважає, що його особистою власністю.

Вказує, що оскільки, автомобіль є неподільною річчю, поділ вказаного майна є неможливим, просить суд стягнути з відповідача 1/2 частину грошової компенсації вартості спірного майна.

28 травня 2021 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну та уточнення позовної заяви, відповідно до якої просила суд здійснити розподіл майна, що є спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Great Wall моделі Hover, 2008 року випуску, виділивши його у власність ОСОБА_2 та стягнути з відповідача частину різниці вартості виділеного майна в розмірі 101100 гривень.

Ухвалою суду від 28 травня 2021 року в продовженні ОСОБА_2 строку для подання зустрічного позову відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 повернуто заявнику.

Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 68186 (шістдесят вісім тисяч сто вісімдесят шість) гривень в якості компенсації частини вартості транспортного засобу марки Great Wall Hover, 2008 року випуску.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судовий збір, сплачений ОСОБА_1 в розмірі 742 (сімсот сорок дві) гривні 63 копійок компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне майно набуте сторонами в період зареєстрованого шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а отже, відповідно до вимог статті 60 Сімейного Кодексу України підлягає поділу між ними, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені вимог.

Крім того, суд залишив поза увагою те, що автомобіль придбаний за його власні кошти які від отримав як одноразову допомогу від ФСС за втрату здоров`я на виробництві. Суд не врахував, що між подружжям була усна домовленість, що спірний автомобіль є особистою власністю чоловіка.

Покликається на правові позиції Верховного Суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

До початку розгляду справи, 20.04.2025 року ОСОБА_2 подав клопотання п.1 - надати додатковий строк щодо подання додаткових доказів, які він не додав до апеляційної скарги, які не міг передбачити, стосовно того, які ще потрібні суду ті самі докази в подальшому; п.п.2.3 Рівненським апеляційним судом визначити та перевірити кому належать зазначені ним електронні пошти; та п.4 зобов`язати позивача зареєструвати електронний кабінет в «Електронному суді» згідно абзацу 2 ч.6 ст.14 ЦПК України.

Зазначене клопотання не підлягає до задоволення, оскільки вчинення таких дій апеляційним судом не входить до його компетенції та не передбачено нормами процесуального законодавства. Крім того, суд звертає увагу на те, що реєстрація позивачем ОСОБА_1 електронного кабінету в «Електронному суді» є правом фізичної особи, а не її обов`язком.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Установлено, що сторони з14 червня 2012 року по 04 червня 2021 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

За час перебування в шлюбі, 24 травня 2014 року ОСОБА_2 придбав автомобіль марки Great Wall Hover, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартість придбання складає 69478 гривень.

Відповідно до Єдиного державного реєстру 24.05.2014 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки Great Wall Hover, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартість придбання складає 69478 гривень, згідно довідки рахунку серія НОМЕР_2 від 17.05.2014 року, що підтверджується довідкою територіального сервісного центру №5642 РСЦ МВС в Рівненській області №31/17-5642-146 від 02.05.2018 року.

Згідно повідомлення №07 віл 07.03.2017 року суб`єкт оціночної діяльності ПП ОСОБА_3 повідомив, що середня ринкова вартість автомобіля марки Great Wall Hover, 2008 року випуску, в середньостатистичному нормальному експлуатаційному і укомплектованому стані без пошкоджень в суттєвих дефектів, при нормативному пробігу 183,8 тис. км станом на 07 березня 2017 року становить 220220 гривень. (а.с.9)

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована, а відтак підлягає поділу. Відповідач не надав належних та достатніх доказів того, що автомобіль було придбано саме за його особисті кошти, які він отримав як одноразову допомогу від ФСС за втрату здоров`я на виробництві.

Разом з тим, під час розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_2 в поданих запереченнях вказав, що 04 березня 2017 року він відчужив спірний транспортний засіб Great Wall Hover, 2008 року випуску та надав суду договір комісії №7242/17000510 від 04.03.2017 року. При продажі вказаного автомобіля визначено його вартість 136373 гривень.

Отже ОСОБА_2 розпорядився спільним майном подружжя на власний розсуд, без згоди ОСОБА_1 .

Обставину щодо продажу автомобіля марки сторони у справі не заперечують, і це підтверджено належними доказами.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази проте, що відповідач відчужив спірний автомобіль у встановленому законом порядку, за взаємною згодою подружжя під час перебування у шлюбних відносинах із позивачем, а кошти, що були отримані в результаті продажу автомобіля були використані в інтересах сім`ї.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно, й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України).

Відчуження одним із подружжя спільного майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє іншого з подружжя права на виплату компенсації на майно.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а в разі недосягнення згоди - з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли під час розгляду вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказувала, що з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості транспортного засобу, суд першої інстанції правильно керувався визначеною у березні 2017 року (час подачі позову) вартістю автомобіля у розмірі 136373 грн, за яку автомобіль був проданий.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, про те, що автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, так як придбаний сторонами за час шлюбу, незалежно від того, що автомобіль був оформлений на ОСОБА_2 .

З огляду на те що відповідач усупереч нормам статті 65 СК України відчужив спірне майно, на власний розсуд, без згоди дружини, суд дійшов правильного висновку, що виділити автомобіль одному з подружжя неможливо, проте для забезпечення рівності часток кожного із подружжя у спільному майні необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в сумі 68186,50 грн за частку у спільному майні подружжя.

Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доводам і доказам, на які посилалися сторони, та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти відповідача, дійшов обґрунтованих висновків про задоволення позову.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення є законними і обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Радивилівського районного суду Рівненської області від 17 лютого 2025 року залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 29 травня 2025 року.

Головуючий суддя : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.