Справа № 159/8693/24
Провадження № 2/169/146/25
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року селище Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого Тітівалова Р. К.

з участю

секретаря судового засідання Веремчук Л. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

27 грудня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 30 вересня 2023 року сторони уклали договір про надання кредиту № 476616-КС-001 в електронній формі, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000 гривень на строк 24 тижні на умовах сплати процентів за користування кредитом за заниженною ставкою у розмірі 1.15288411 % в день (стандартна ставка 2 % в день) із сплатою комісії за надання кредиту в розмірі 1500 гривень. Вказуючи, що у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином умов кредитного договору у нього виникла заборгованість в розмірі 40080 гривень 44 копійки, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості та судові витрати.

Представник відповідача адвокат Мацей А. М., 08 квітня 2025 року надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому, вказуючи, що відповідач ніколи ні з позивачем, ні з будь-якою іншою фінансовою установою кредитних договорів не підписував, кредитних коштів не отримував, розмір заборгованості не підтверджується документально первинними бухгалтерськими документами, просив відмовити у задоволенні позову. Також зазначив, що відповідач замовив економічну експертизу, висновок якої буде наданий суду до 25 квітня 2025 року (а. с. 189-206 т. 1).

Ухвалою суду від 03 червня 2025 року відзив на позов залишений без розгляду у зв`язку з тим, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку для його подання (а. с. 112-113 т. 2).

Представник позивача 08 квітня 2025 року подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що замовлення стороною відповідача судово-економічної експертизи є нічим іншим як зловживанням процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Кредитний договір укладений в електронній формі відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», відповідач пройшов відеоверифікацію, підписав договір одноразовим ідентифікатором, після чого отримав на зазначену ним у договорі платіжну картку кредитні кошти в розмірі 10000 гривень. Презумпція правомірності укладеного між сторонами кредитного договору не спростована. Окрім того, відповідач здійснював часткову оплату за договором на суму 2170 гривень, що свідчить про визнання ним боргу (а. с. 210-257 т. 1).

Усі учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи (а. с. 44-48, 88, 89 т. 2).

Представник позивача у додаткових поясненнях від 08 травня 2025 року вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить справу розглядати без його участі, а наданий представником відповідача висновок експерта не брати до уваги (а. с. 75 т. 2).

Відповідач та його представник про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

Представник відповідача 03 червня 2025 року подав клопотання про стягнення судових витрат (а. с. 90-109 т. 2).

Враховуючи, що в судове засідання всі учасники судового розгляду не з`явилися, то відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

З матеріалів справи видно, що 30 вересня 2023 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 уклали договір № 476616-КС-001 про надання кредиту (далі Договір), за умовами якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 гривень на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів (а. с. 112-116 т. 1).

Пунктом 1 договору визначено, що строк кредиту становить 24 тижні; знижена процентна ставка в день 1.15288411 % (фіксована); стандартна процентна ставка в день 2 % (фіксована); комісія за надання кредиту 1 500 гривень; загальний розмір наданого кредиту 10 000 гривень; термін дії договору до 16 березня 2024 року.

Відповідно до пункту 3.2 Договору протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний як Додаток № 1 до Договору (графік погашення кредиту визначений сторонами в пункті 3.2.3 Договору).

У разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно з графіком платежів чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана у пункті 2.4 Договору (пункт 3.2.1 Договору).

Сторони домовилися, що у разі, якщо повернення кредиту не здійснюється згідно з погодженим графіком платежів, внаслідок чого виникає прострочка по кредиту та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана у пункті 2.4 Договору. При цьому, нарахування за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, та до закінчення терміну дії Договору (пункт 3.2.2 Договору).

30 вересня 2023 року о 10:46:17 ТОВ «Платежі онлайн» як технологічний оператор платіжних послуг на підставі договору про надання послуг № ПГ-5 від 04 листопада 2020 року, укладеного між позивачем та ТОВ «ПрофітГід» (а. с. 245-250 т. 1), перерахувало на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 , вказаний ним в особистому кабінеті, грошові кошти у розмірі 10000 гривень, що підтверджується анкетою клієнта та інформаційною довідкою від 18 та 19 грудня 2024 року (а. с. 127, 128 т. 1).

Відповідно до повідомлення АТ «Перший український міжнародний банк» від 17 лютого 2025 року банківська картка № НОМЕР_1 (IBAN НОМЕР_2 ) емітована на ім`я відповідача ОСОБА_1 (а. с. 152 т. 1).

Із виписки по вказаному рахунку відповідача видно, що 30 вересня 2023 року о 10:46:17 на картку було зараховано 10 000 гривень (а. с. 160 т. 1).

ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», надавши відповідачу кредит, свої зобов`язання за договором виконало.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

На підтвердження укладення договору № 476616-КС-001 від 30 вересня 2023 року позивач надав візуальну форму послідовності дій клієнта (а. с. 110-111 т. 2), з якої видно, що 30 вересня 2023 року відповідач, використовуючи номер телефону НОМЕР_3 , зайшов в особистий кабінет на сайті https://my.bizpozyka.com, підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, здійснив акцептування кредитного договору шляхом надсилання електронного повідомлення, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Одноразовий ідентифікатор UA-7890 надсилався відповідачеві у виді повідомлення на його мобільний номер НОМЕР_3 , який він вказував при реєстрації на сайті.

Кредитний договір був підписаний відповідачем 30 вересня 2023 року о 10:45:51 шляхом введення одноразового ідентифікатора UA-7890 в особистому кабінеті на вебсайті в мережі Інтернет https://my.bizpozyka.com, відправленого відповідачеві на його номер телефону (а. с. 116 т. 1).

Факт звернення відповідача за отриманням кредитних коштів до позивача підтверджується також відеозаписом верифікації останнього з участю менеджера ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (а. с. 257 т. 1).

Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не був би укладений.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами у цій справі виникли договірні зобов`язання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог статей 639, 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором (частина перша статті 1056-1 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З розрахунку, що надав позивач, видно, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 476616-КС-001 від 30 вересня 2023 року (за період з 30 вересня 2023 року до 16 березня 2024 року) станом на 20 грудня 2024 року становить 40 0880 гривень 44 копійок, з яких заборгованість за основною сумою боргу складає 10000 гривень, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами 29 021 гривень 09 копійок, за комісією 1 059 гривень 35 копійок (а. с. 129-131, 132 т. 1).

Таким чином, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використовував кошти, перераховані на належну йому кредитну картку, що й було предметом укладеного між сторонами Договору, але не повернув їх, то суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості за тілом кредиту, що ним фактично отримана і на час розгляду цієї справи не повернута, є підставними і підлягають до задоволення.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 191/2648/17.

Проте, не можна повністю погодитися із розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитними коштами з таких підстав.

Згідно з узгодженим сторонами графіком (а. с. 112 на звороті т. 1) перший платіж відповідач повинен був здійснити 14 жовтня 2023 року на суму 2170 гривень, однак, сплатив вказану суму 18 жовтня 2023 року (а. с. 129, 251 т. 1).

Другий платіж 28 жовтня 2023 року відповідач не сплатив, у зв`язку з чим відповідно до пункту 3.2.2 Договору з восьмого дня від вказаної дати у позивача виникло право нараховувати проценти за стандартною ставкою з 05 листопада 2023 року.

Відповідач повинен сплатити проценти за період з 30 вересня 2023 року до 04 листопада 2023 року включно (36 днів) за зниженою ставкою 1,15288411 % в день, а за період з 05 листопада 2023 року до 16 березня 2024 року (132 дні) за стандартною ставкою 2 % в день:

10000 грн * 1,15288411 % / 100 % * 36 дн. = 4150.38 грн;

10000 грн * 2 % / 100 % * 132 дн. = 26400 грн;

26400 грн + 4150.38 грн = 30550.38 грн 1729.35 грн (оплата 18.10.2023) = 28821.03 грн.

Таким чином проценти за користування кредитними коштами за весь строк дії Договору становлять 28821 гривень 03 копійки і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

За змістом частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає можливість встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 суд виснував, що така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

З огляду на вказане, передбачену в пункті 2.5 Договору комісію за надання кредиту в розмірі 1059 гривень 35 копійок слід стягнути з відповідача на користь позивача (1500 грн 440.65 грн (оплата 18.10.2023) = 1059.35 грн).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У цій справі кредитний договір, укладений між сторонами в установленому законом порядку недійсним не визнаний, у зв`язку з чим у розглядуваному випадку відповідно до положень статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаного правочину.

Доводи представника відповідача про неотримання кредитних коштів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються випискою по належному відповідачу картковому рахунку.

Посилання представника відповідача на відсутність у справі оригіналів первинних бухгалтерських документів не є підставою для висновку про невиконання умов договору кредитором та, як наслідок, неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 (провадження № 61-9710св22).

Щодо висновку судового експерта № 22-04-1/ЕЕ/2025 від 22 квітня 2025 року за результатами проведення економічної експертизи (а. с. 29-39 т. 2).

Зазначений висновок виготовлений експертом на замовлення відповідача.

У вступній частині висновку вказано, що експерту для проведення експертизи була надана позовна заява з додатками на 127 аркушах.

Експерт дійшов всиновку, що в межах наданих йому для проведення експертизи документів операція з безготівкового надання позивачем відповідачу кредитних коштів в сумі 10000 гривень за кредитним договором та заборгованість в розмірі 40080 гривень 44 копійки документально не підтверджується первинними документами та документами бухгалтерського обліку.

Підставою для такого висновку стала відсутність у наданих експерту матеріалах первинних документів та документів бухгалтерського обліку.

За змістом статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на те, що в матеріалах справи є належні та достатні докази, які в своїй сукупності підтверджують отримання відповідачем кредитних коштів та проведення розрахунків (виписки по належному відповідачу картковому рахунку, відомості про нарахування та погашення заборгованості та інші докази, досліджені в судовому засіданні), то суд не бере до уваги зазначений вище висновок судового експерта, оскільки він суперечить іншим доказам в їх сукупності у цій справі.

Також слід звернути увагу, що суд розглядає справу на підставі усіх доказів в їх сукупності, а не виключно первинних документів та документів бухгалтерського обліку, на чому акцентовані сформульовані експерту стороною відповідача питання та ґрунтується зазначений вище висновок експерта.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою вказаної статті процесуального закону доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, представник відповідача, посилаючись у поясненнях на неотримання кредитних коштів відповідачем та неправильність розрахунків, не надав суду жодних доказів на підтвердження таких тверджень, зокрема, виписки по рахунку відповідача та власних обгрунтованих розрахунків заборгованості.

Також, заперечуючи надання кредиту позивачем як кредитодавцем та надходження коштів у розмірі 10000 гривень на картку відповідача 30 вересня 2023 року саме від позивача чи технологічного оператора платіжних послуг, сторона відповідача не довела та не обгрунтувала жодної іншої альтернативної версії походження таких коштів та обставин їхнього зарахування на рахунок відповідача 30 вересня 2023 року.

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, та відповідно до зазначених норм матеріального права суд дійшов висновку про наявність у розглядуваному випадку передбачених законом підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки останній порушив його умови, що виразилося у неналежному виконанні договірних зобов`язань, а саме неповерненні кредитних коштів у визначений договором строк.

У відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (99.5 %) підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2410 гривень 29 копійок (2422.40 грн * 99.5 % / 100 % = 2410.29 грн).

Представник відповідача 03 червня 2025 року подав клопотання про стягнення судових витрат, в яких просив стягнути з позивача витрати на проведення експертизи у розмірі 25000 гривень та на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 гривень (а. с. 90-109 т. 2).

На підтвердження вказаних витрат представник відповідача надав суду копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 20 березня 2025 року, копію акту виконаних робіт від 03 червня 2025 року, копію акту про прийняття-передачу наданих послуг від 03 червня 2025 року, копію квитанції від 31 березня 2025 року та рахунку за проведення економічної експертизи від 28 березня 2025 року, вартість якої становить 25000 гривень.

У пункті 4.11 договору про надання правничої (правової) допомоги від 20 березня 2025 року вказано, що за надані послуги відповідач сплачує адвокату Мацею А. М. гонорар в розмірі 30000 гривень після закінчення розгляду справи по суті в суді першої інстанції (а. с. 105 т. 2).

Також в матеріалах справи є копії ордеру на надання правової (правничої) допомоги від 20 березня 2025 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльністю (а. с. 178-179 т. 1).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Представник позивача відповідно до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляв, співмірність фіксованого гонорару адвоката наданим відповідачу послугам не спростовував.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позов задоволений частково на 99,5 % (відмовлено у задоволенні на 0,50 %), то, виходячи з принципу пропорційності розподілу судових витрат, з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 150 гривень (30000 грн / 100 % * 0.50 % = 150 грн) та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 125 гривень (25000 грн / 100 % * 0.50 % = 125 грн).

На підставі викладеного, статей 526, 530, 549, 610, 612, 629, 634, 1054 ЦК України та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 476616-КС-001 від 30 вересня 2023 року в розмірі 39880 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 38 (тридцять вісім) копійок, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 10000 (десять тисяч) гривень, заборгованість за відсотками 28821 (двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять одна) гривня 03 (три) копійки, заборгованість за комісією 1059 (одна тисяча п`ятдесят дев`ять) гривень 35 (тридцять п`ять) копійок.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» судовий збір у розмірі 2410 (дві тисячі чотириста десять) гривень 29 (двадцять дев`ять) копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 150 (сто п`ятдесят) гривень та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 125 (сто двадцять п`ять) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», адреса місця знаходження: бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411, місто Київ, .

Представник позивача: Виноградов Юрій Ернстович, адреса місця знаходження: бульвар Лесі Українки, 26, офіс 411, місто Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Представник відповідача: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне рішення складене 03 червня 2025 року.

Головуючий