Провадження № 2/643/758/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Єрмакової А.О.,

представника позивача: Лойко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

за участю Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), відповідно до змісту якого просить суд:

-позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04.10.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги Позивач посилається на те, що він перебував з Відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у судовому порядку у листопаді 2023 року. У сторін є спільна донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з Позивачем. Відповідачка, у свою чергу, дитиною не цікавиться, її вихованням та здоров`ям не займається, матеріальної допомоги не надає, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями. У зв`язку з цим Позивач просить суд позбавити Відповідачку батьківських прав щодо доньки ОСОБА_4 та стягнути з Відповідачки аліменти на утримання малолітньої дитини.

Ухвалою від 09.10.2024 року Московський районний суд м. Харкова відкрив провадження у справі № 643/11508/24, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, відповідно до ч. 6 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) залучив до участі у справі Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради та зобов`язав його у строк до 03.11.2024 року відповідно до положень ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України (далі СК України) надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, підготовче засідання призначив на 04.11.2024 року.

Ухвалою від 04.11.2024 року Московський районний суд м. Харкова оголосив у підготовчому засіданні перерву до 29.11.2024 року, в порядку ст. 84 ЦПК України за клопотанням позивача витребував у Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області інформацію щодо притягнення Відповідачки до адміністративної відповідальності за порушення правил поведінки в публічних місцях, а також недбалого відношення до дитини за період з 2022 року по теперішній час.

29.11.2024 року позивачем подано до суду клопотання про виклик свідків.

29.11.2024 року підготовче засідання не відбулось через несправність підсистеми для здійснення аудіо- та відеофіксації судових засідань «Відеоконференцзв`язок». У зв`язку з цим розгляд справи відкладено на 08.01.2025 року.

Ухвалою від 08.01.2025 року Московський районний суд м. Харкова оголосив у судовому засіданні перерву до 25.02.2025 року, повторно зобов`язав Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, відповідно до положень ч. 5 ст. 19 СК України надати суду у строк до 25.02.2025 року письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Крім того, означеною ухвалою суд в порядку ст. 84 ЦПК України повторно витребував у Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області інформацію щодо притягнення Відповідачки до адміністративної відповідальності за порушення правил поведінки в публічних місцях, а також недбалого відношення до дитини за період з 2022 року по теперішній час.

27.01.2025 року від Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області до суду надійшли витребувані документи.

12.02.2025 року відповідачем подану заяву про згоду із заявленими позовними вимогами.

13.02.2025 року відповідачем подано заяву про розгляд справи без його участі.

24.02.2025 року представником позивача подано заяву про відмову від раніше поданої заяви про виклик та допит свідків.

Ухвалою від 25.02.2025 року Московський районний суд м. Харкова оголосив у підготовчому засіданні перерву до 28.03.2025 року та втретє зобов`язав Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, відповідно до положень ч. 5 ст. 19 СК України надати суду у строк до 28.03.2025 року письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

11.03.2025 року Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради подав до суду висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 .

28.03.2025 року розгляд справи відкладено на 23.04.2025 року у зв`язку з перебуванням судді Новіченко Н.В. у відрядженні.

Ухвалою від 23.04.2025 Московський районний суд м. Харкова закрив підготовче провадження та призначив справу № 643/11508/24 до судового розгляду по суті на 19.05.2025 року.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 4273-IX від 26.02.2025 змінено найменування Московського районного суду міста Харкова на Салтівський районний суд міста Харкова.

У судовому засіданні 19.05.2025 року представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Зазначив, що Позивач наразі проходить військову службу за мобілізацією і дитина проживає з бабусею, однак Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріально дитину не забезпечує, уникає контактів з дитиною, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями у зв`язку з чим проходить курс лікування від алкогольної залежності. За таких обставин представник Позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка у судовому засіданні 19.05.2025 року не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 та стягнення аліментів на її утримання. Зазначила, що вона є матір`ю 3-х дітей. Старша дитина вже досягла повноліття і живе своїм життям, середній син (14 років) проживає разом з нею, а молодша донька ОСОБА_4 зараз мешкає зі своїм батьком. Свою згоду на позбавлення батьківських прав Відповідачка обґрунтувала тим, що вона в будь-якому випадку буде бачитися з донькою, проте у неї не має коштів на утримання дитини і їй краще бути з батьком. Наразі Відповідачка працює реалізатором на ринку та проходить курс реабілітації.

Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Статтею 223 ЦПК України визначені наслідки неявки учасників справи у судове засідання.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч. 4 ст. 223 ЦПК України).

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, Департамент служб у справах дітей належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу без його участі.

Заслухавши пояснення представника Позивача, Відповідачки, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьком якої є Позивач, а матір`ю Відповідачка (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 11.07.2023).

16.03.2023 року Позивач та Відповідачка уклали шлюб, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.11.2023 у справі № 643/7649/23.

ОСОБА_5 разом з Відповідачкою зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 07.10.2024.

Відповідно до Акту від 23.07.2024 року, складеного комісією у складі депутата Краснокуцької селищної ради Струнець Р.В., сусідів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_2 без реєстрації проживають ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_3 . До с. Качалівка переїхали з м. Харків і за вказаною адресою проживають з березня 2024 року.

Аналогічні відомості вказані у довідках про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 6317- від 09.11.2023 та № 6317- від 09.11.2023.

Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 12» Харківської міської ради від 20.09.2024 № 379/0/519-24 ОСОБА_3 з моменту її народження по теперішній час спостерігається фахівцями поліклініки. Згідно інформації, отриманої від лікаря-педіатра та записів в історії розвитку дитини, з червня 2022 року за медичною допомогою до поліклініки Уляна зверталася у супроводі свого батька ОСОБА_1 або бабусі, всі рекомендації стосовно лікування та обстеження дитини батько виконує, зауважень з боку медичних працівників не має. Мати дитини за останні 2 роки з донькою ОСОБА_4 до поліклініки не зверталася, станом дитини не цікавилася.

Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Уляна мешкає разом з батьком за адресою АДРЕСА_3 , де є умови для проживання. У дитини є окреме спальне місце, шафа для зберігання речей, куточок для ігор та дозвілля. Дитина забезпечена одягом, взуттям, іграшками, харчуванням. Мати дитини була запрошена до Департаменту служб, за запрошенням не з`явилася, причини неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву або пояснень не направляла. Враховуючи вищевикладене, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення права дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини».

У п.п. 37, 38 постанови від 14.03.2025 у справі № 527/955/24 Верховний Суд звернув увагу на те, що, визначаючи зміст принципу якнайкращих інтересів дитини, цей суд в своїй практиці враховує підхід Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який виробив дві умови, які необхідно брати до уваги при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (див. пункт 100 рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України»). Більш широкий підхід виробив Комітет ООН з прав дитини в Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) «Про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3)», який був імплементований і в практику Верховного Суду. Так, Комітет звернув увагу на те, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе становище; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Перелік таких елементів не є вичерпним і залежно від конкретної ситуації певний елемент може переважати над іншим. Підхід Комітету ООН з прав дитини може слугувати алгоритмом для оцінки та визначення якнайкращих інтересів дитини, за якими належить діяти в такому порядку: по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

Як на тому наголошено у п. 48 постанови Верховного Суду від 14.03.2025 у справі № 527/955/24, при розгляді спорів, пов`язаних із захистом прав дитини, в судовому рішенні необхідно наводити мотиви врахування (неврахування), які стосуються:

-того, як враховувались якнайкращі інтереси дитини, які елементи, залежно від специфіки спору, брались до уваги для визначення їх змісту;

-того, чи враховано думку дитини або чи наведено підстави її неврахування;

-оцінки висновку органу опіки та піклування або причин, що зумовили неможливість отримання такого висновку;

-відповіді на твердження про застосування домашнього насильства;

-залежно від обставин конкретної справи рівня розвитку дитини, соціально-психологічних рис дитини, умов її проживання та навчання, безпеки, ситуації в сім`ї і взаємовідносин з дорослими тощо.

Суд зазначає, що взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

При цьому, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

При цьому, відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у п. 47 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Тобто, у даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання у право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст. ст. 1, 9 Конвенції про права дитини).

У п. 100 рішення Європейського суду з прав людини «Мамчур проти України» зазначено, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Згідно з п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Суд наголошує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідачку, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку (див. постанови Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 686/16902/20, від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 18.02.2021 у справі № 645/920/19 та ін.).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовує цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Звертаючись до суду з даним позовом Позивач вказує на те, що Відповідачка не працює, зловживає алкогольними напоями, незважаючи на періодичне перебування на лікуванні в реабілітаційних центрах, вихованням дитини не займається, здоров`ям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, подарунки не робить, з днем народження та іншими святами не вітає, що свідчить про байдуже ставлення Відповідачки до доньки ОСОБА_4 .

За таких обставин, оскільки Відповідачка впродовж тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, веде аморальний спосіб життя Позивач просить позбавити Відповідачку батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Однак суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, за приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20)).

Всупереч вищевказаних норм процесуального права Позивачем не надано беззаперечних доказів,які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення Відповідачки батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_4 , свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо доньки, неможливість змінити поведінку матері у кращу сторону.

Так, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що Відповідачка веде аморальний спосіб життя, який суперечить загальноприйнятим нормам у суспільстві, і яким чином така поведінка відображається на культурному та духовному розвитку дитини і має негативний вплив на її свідомість.

Також Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що Відповідачка страждає алкогольною залежністю, ступеню такої залежності та її причин (психофізична залежність, простий доступ до алкогольних напоїв, генетичні передумови, засвоєні моделі поведінки тощо), а також того, що алкогольна залежність Відповідачки є хронічною (п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України).

Наданий Позивачем Акт від 23.07.2024 про проживання доньки ОСОБА_4 разом з позивачем у с. Качалівка Харківської області жодним чином не підтверджує наявність винної поведінки Відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки ОСОБА_4 або наявності інших обставин, які є підставою для позбавлення Відповідачки батьківських прав.

Викладені у листі № 4691/119-67/01-08/25 від 23.01.2025 Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області відомості щодо притягнення Відповідачки до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 КУпАП не можуть бути єдиною та беззаперечною підставою для позбавлення Відповідачки батьківських прав, оскільки факт притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та невиконання обов`язків щодо виховання дітей сам по собі не є автоматичною підставою для позбавлення батьківських прав, а є лише одним із факторів, який враховує суд під час вирішення питання про позбавлення батьківських прав на основі комплексного дослідження обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Вказана у листі КНП «Міська дитяча поліклініка № 12» ХМР від 20.09.2024 № 379/0/519-24 інформація про відвідування дитиною медичного закладну у супроводі батька або бабусі та відсутність звернень матері та її зацікавленості станом здоров`я дитини, за відсутності інших доказів, які б свідчили про свідоме нехтування Відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, не є достатньою підставою для позбавлення Відповідачки батьківських прав.

Також суд зазначає, що представник Позивача відмовився від свого клопотання про виклик та допит свідків, які б наприклад могли підтвердити те, що Відповідачка не займалася вихованням дитини, не приймала жодної участі у її житті, не приходила до неї на день народження та не вітала її на свята.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи відповідно до ст. 89 ЦПК України висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_4 суд зазначає, що цей висновок побудований виключно на інформації, викладеній у листі КНП «Міська дитяча поліклініка № 12» ХМР від 20.09.2024 № 379/0/519-24, і не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування Відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.

Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують Відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення Відповідачки від виконання батьківських обов`язків.

У висновку не встановлено фактів, які б свідчили про те, що позбавлення Відповідачки батьківських прав є заходом впливу, який найкраще відповідає інтересам дитини.

Вказаний висновок має рекомендаційний характер, не є обов`язковим для суду та суперечить інтересам дитини.

За таких обставин, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини (ст. 19 СК України), у зв`язку з чим не приймає його до уваги.

Той факт, що Відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав не може бути підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить загальним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 607/15704/22 суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

У постанові від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 Верховний Суд зазначив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Також суд звертає увагу на те, що Відповідачка у цій справі не заперечувала проти задоволення позову про стягнення з неї аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 та їх розміру, тоді як свою згоду на позбавлення батьківських прав обґрунтувала важким фінансовим становищем та неможливістю фінансово утримувати дитину, тобто позиція Відповідачки є непослідовною а наведені нею аргументи взаємовиключними.

При цьому суд враховує, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що Відповідачка має негативний моральний облік, веде антисоціальний спосіб життя, цілеспрямовано вчиняє дії на шкоду інтересам своєї доньки, несе загрозу її життю та здоров`ю тощо.

За таких обставин, врахувавши положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 164 СК України, виходячи з принципу якнайкращих інтересів дитини та з огляду на те, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки Відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання малолітньої дитини, а позбавлення Відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи Позивачем не доведено, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.

Водночас суд зауважує, що обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити Відповідачку про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки ОСОБА_4 , з покладенням на орган опіки та піклування контролю за виконанням нею своїх батьківських обов`язків.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення з Відповідачки аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Держава Україна, як учасниця Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1 ст. 27 Конвенції).

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 18 Конвенції унормовано, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 51 Конституції України визначає, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Аналогічні положення закріплені у ст. 180 СК України.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Право дитини на утримання від своїх батьків має самостійний характер і не залежить від існування формально закріпленого зв`язку між останніми. Обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Звернення до суду за аліментами є правом особи, уповноваженої на їх отримання в інтересах неповнолітньої дитини у випадку, коли один із батьків не бере участь у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини або ухиляється від утримання дитини. Тобто звернення до суду - це вже сам по собі елемент захисту такою особою порушеного права дитини.

За своєю суттю аліменти (від лат. alimentum - харчування) - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Отже стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів визначені у ч. 1 ст. 182 СК України, згідно з якою при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Вказані норми чинного законодавства передбачають, що одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується із конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному законодавстві.

При цьому, положеннями ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Під час судового розгляду встановлено, що наразі дитина проживає з Позивачем, а на Відповідачку, як мати, покладено конституційний обов`язок утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини суд виходить із сукупності наявних в матеріалах справи доказів та враховує загальновідомі обставини про щоденну потребу дитини у їжі, одязі, засобах особистої гігієни, забезпеченні належних побутових умов та умов для належного гармонійного розвитку, а також те, що обов`язки з утримання дітей є рівними для обох батьків.

Також суд враховує, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не знаходиться у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку утримання дітей.

Обов`язок утримувати дитину не залежить від бажання чи можливостей батьків враховуючи загальне правило, що батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття навіть у тому разі, коли виконання цього обов`язку може призвести до неповного задоволення їх власних матеріальних і духовних потреб.

Разом з цим, суд, співмірно з обставинами справи враховує встановлені ч. 2 ст. 182 СК України гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки дитина сторін на даний момент проживає разом з Позивачем, то Відповідачка, як мати дитини, зобов`язана згідно з вимогами Сімейного кодексу України брати участь в її утриманні.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність будь-яких заперечень Відповідачки проти позовних вимог та розміру аліментів, суд вважає за необхідне стягнути з Відповідачки на корить Позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В силу приписів ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 04.10.2024 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторін пропорційно задоволеній частині позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 264, 265 ЦПК суд

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04.10.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

3. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в межах суми платежу за один місяць.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

7. Покласти на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

8. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

9. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_4 ).

6. Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

7. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55).

Повне рішення складено 02.06.2025 року.

Суддя Н.В. Новіченко