Справа №487/307/23
Провадження №2/487/98/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Афоніної С.М., за участю секретаря судового засідання Беспалько А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку нерухомого майна,

за участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_2 про встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу з лютого 2012 року і до липня 2020 року, визнання за ним права власності на 48/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та залишення у власності ОСОБА_2 48/200 домоволодіння АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що з лютого 2012 року і до липня 2020 року він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели домашнє господарство. У 2013 році на ім`я відповідачки, ними за спільні кошти було придбано 43/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 за 35000 доларів США, а також ними були витрачені спільні кошти у сумі 15000 доларів США на ремонт житла. У 2014 році з на ім`я відповідачки, за спільні кошти було придбано 9/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 за 5000 доларів США, а також ними були витрачені спільні кошти у сумі 20000 доларів США на ремонт житла. У 2017 році з на ім`я відповідачки, за спільні кошти було придбано 35/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 за 9000 доларів США, а також ними були витрачені спільні кошти у сумі 20000 доларів США на ремонт житла. Загалом у вказаному домоволодіння ними було придбано 96/200 (48/100) часток Проте відповідач відмовляється надати йому його частку у спільному сумісному майні.

Ухвалою від 18.01.2023 позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

07.02.2023 позивачем надано докази на виконання ухвали суду.

Ухвалою від 13.02.2023 позов повернуто позивачу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.03.2023 ухвалу суду першої інстанції від 13.02.2023 скасовано, справу направлено до Заводського районного суду для продовження розгляду.

Ухвалою від 13.04.2024 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

20.09.2023 позивач подав до суду заяву про долучення доказів, виклик свідків та просив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.

Ухвалою від 20.09.2023 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Також позивач зазначив, що він почав проживати з ОСОБА_2 спільно як чоловік та дружина з лютого 2012 року, також спільно займались бізнесом здавали в оренду щодобово квартири. За спільні кошти у 2013 році купили 43/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , в 2014 році купили ще 9/100 часток вказаного домоволодіння. Крім того, в 2018 році за його особисті кошти придбали за 9 тисяч доларів США у Огур 35/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , який був оформлений договором дарування, де він діяв за довіреністю від імені Огур. Як пояснював їм нотаріус за вказаним домоволодінням неможливе оформлювати договори купівлі-продажу, тому вони оформлювали саме договори дарування. Вказані договори дарування він не оскаржував в судовому порядку. Право власності за їхньою спільною згодою оформлювали саме на ОСОБА_2 , оскільки він їй довіряв. У вказаних квартирах вона разом робили ремонт, купували будівельні матеріали. На підставі договору позички його було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , це було зроблено ним та відповідачкою спеціально щоб не сплачувати двічі податки, оскільки саме він був фізичною особою підприємцем та від нього здійснювалась здача квартир в оренду. Рішенням апеляційного суду за позовом ОСОБА_5 було визнано, що було укладено саме договір купівлі-продажу, а не дарування, тому він вважає домоволодіння по АДРЕСА_1 їхнім спільним майном з відповідачкою та він має право на 48/200 часток. Йому відомо, що відповідачка подарувала частку домоволодіння своєму сину та на теперішній час їй належить 43/200 часток домоволодіння, але вважає вказаний договір недійсним, він в судовому порядку договір не оскаржував.

В судовому порядку представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт спільного проживання однією сім`єю без шлюбу з лютого 2012 року і до липня 2020 року з відповідачкою, яка категорично це заперечує. Дійсно позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору позички, саме в цьому договорі п. 24, позивач зазначав, що нерухоме майно -9/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_6 та стверджував, що він не одружений, однією сім`єю ні з ким не проживає. .

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Звернувшись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що він з лютого 2012 року по липень 2020 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 , вони були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, вели домашнє господарство. Під час їхнього спільного проживання у 2013 році на ім`я відповідачки , за спільні кошти, було придбано 43/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , у 2014 році з на ім`я відповідачки, за спільні кошти було придбано 9/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , у 2017 році з на ім`я відповідачки, за спільні кошти було придбано 35/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , крім того, на ремонт вказаної нерухомості були витрачені спільні кошти. У зв`язку з чим вказане нерухоме майно є їхнім спільним майном, тому просив визнати за ним право власності на 48/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Згідно з ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1,ч.2 статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч.1 статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99).

Тобто, при застосуванні статті 74 Сімейного кодексу України, необхідно виходити з того, що дана норма права поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 Сімейного кодексу України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

При цьому, слід зазначити, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №554/8023/15-ц).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 року у справі №523/14489/15-ц, провадження №14-22цс20, зазначила наступне: … 40. Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Таким чином, позовна вимога позивача ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , не є належним способом захисту прав у даному спорі щодо визнання права власності за позивачем на частину майна, а є лише підставою для вирішення такої справи.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому, спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження своїх позовних вимог щодо факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачкою без реєстрації шлюбу в домоволодінні по АДРЕСА_1 , позивачем надано: рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2019, постанова Миколаївського апеляційного суду від 24.06.2020 про виділ частки із майна, що перебуває у спільній часткової власності та визначення порядку користування земельної ділянкою, які роздруковані з Єдиного державного реєстру судових рішень, та з яких неможливо ідентифікувати сторони провадження, копія позову ОСОБА_9 від 10.10.2018 та позовна заява про збільшення позовних вимог у справі №487/6840/18, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.01.2020, постанова Миколаївського апеляційного суду від 15.04.2019 та постанова від 25.06.2021 у справі №487/6840/18 Верховного Суду на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.01.2020 і постанову Миколаївського апеляційного суду від 15.04.2020 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_1 про визнання недійсним договору від 30.11.2018 про розірвання договору дарування, визнання договору дарування, укладеного 17.10.2017 удаваним та переведення на позивача прав та обов`язків покупця за цим договором, копії договору дарування від 21.08.2013, згідно якого ОСОБА_11 подарувала ОСОБА_2 43/200 частки домоволодінні по АДРЕСА_1 , договору дарування від 27.02.2014, згідно якого ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_2 9/100 частки домоволодінні по АДРЕСА_1 , договір дарування від 17.10.2017, згідно якого представник Бігус О.О., який діяв від імені ОСОБА_10 подарував ОСОБА_2 35/200 частки домоволодінні по АДРЕСА_1 , копію розписки від 29.05.2017, згідно якого ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_1 9000 доларів США за продаж 35/200 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 , копію скарги ОСОБА_9 від 27.08.2018 начальнику ПАТ «Миколаївгаз», в якій скаржниця зазначає, що ОСОБА_2 та її співмешканець ОСОБА_1 проживають по АДРЕСА_2 , вірш, як стверджував позивач написаний йому в грудні 2014 року ОСОБА_2 , квитанція прибуткового касового ордеру №04/12-21 від 04.12.2021, акт виконаних робіт від 06.12.2021, рахунок фактура №904/12-1 від 04.12.2021 на бланках «Добрі квартири щодобово» з печаткою ФОП ОСОБА_1 , як стверджував позивач заповнені власноруч ОСОБА_2 .

В судовому засіданні свідок позивача ОСОБА_8 суду показав, що позивач його двоюрідний брат та знав відповідачку, оскільки вона проживала разом із ОСОБА_1 як чоловік та дружина з 2011-2012 р.р. та купили магазин на перехресті вул. 3 Слобідська та ОСОБА_13 , де разом робили ремонт, він кожного місяця приходив до них в гості. Позивач розповідав йому, що ОСОБА_14 його майбутня дружина. В подальшому в 2016-2017 р.р. вони купили ще дві квартири за той же адресою АДРЕСА_3 , начебто за спільні гроші. Він особисто позичав ОСОБА_1 10 тис. доларів США на покупку квартири АДРЕСА_4 , разом з ним дивився квартиру, всі квартири оформлювали на ОСОБА_15 , оскільки ОСОБА_16 довіряв їй, квартиру купували для спільного проживання, це йому говорили позивач і відповідачка. В подальшому брат позивача ОСОБА_17 провернувся йому гроші, після продажу квартири, яку вони отримали в спадщину. Також купили позивач і відповідач за спільні гроші автомобіль ДЕО. Потім йому відомо, що позивач та відповідач посварились та вона вигнала його з дому, на теперішній час позивач орендує квартиру. У позивача були накопичення грошей, оскільки він займався виготовленням та укладкою плитки чи працювала відповідачка йому не відомо.

В судовому засіданні свідок позивача ОСОБА_7 суду показав, що він з 2012 року знає ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , який йому розповідав, що він разом із відповідачкою проживали як чоловік та дружина по АДРЕСА_5 приблизно 8 років, у них був спільний бізнес з нерухомості. З ОСОБА_1 він зустрічався раз на місяць, відповідачку бачив 3-4 рази, але з нею не спілкувався, про їхні відношення знає зі слів ОСОБА_1 . У позивача були гроші на купівлю квартири, він пояснював, що купив квартиру для бізнесу, так як займався перепродажем квартир, здавав квартирі в оренду, привозив клієнтів на квартири, знав, що позивач проживав по АДРЕСА_5 , кому належала квартира не знає. Він допомагав позивачу та відповідачу обраховувати вартість ремонту квартири, сторони витрачали кошти на ремонт, при ньому саме ОСОБА_16 купував ламінат та він допомагав йому вибрати його. Він не знає чи був у позивача та відповідачка спільний бюджет.

Отже, жоден свідок не зміг підтвердити факту спільного проживання позивача із ОСОБА_2 , саме як чоловіка та дружини, ведення ними спільного господарства та наявності спільного бюджету, а також за яких саме обставин було придбано спірне майно.

Суд ставиться критично до показів свідків щодо придбання нерухомого майна позивачем та відповідачкою за договорами купівлі-продажу за спільні кошти та для спільного проживання, оскільки зазначене спростовується дослідженими судом доказами.

Крім того, виходячи із положень статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів по справі, при цьому, згідно ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

При цьому, самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Інших доказів на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, суду не надано.

В контексті приписів норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту його спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 , наявності їх спільного побуту, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, існування між ними взаємних прав та обов`язків, та мали місце протягом вказаного хронологічного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Вказані позивачем обставини на обґрунтування позовних вимог, а саме реєстрація і проживання його за адресою: АДРЕСА_1 та ведення спільного бізнесу з відповідачем щодо здачі в оренду квартир за вказаною адресою, не є беззаперечними та достатніми доказами того, що вони проживали однією сім`єю із ОСОБА_2 на час набуття останньою у власність спірного майна.

При цьому, судом враховується, що згідно договору позички від 24.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грудницькою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №533, укладеного між позичкодавцем ОСОБА_2 , 1968 року народження, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , та користувачем ОСОБА_1 , 1966 року народження, останнє місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_6 , позичкодавець безоплатно передала користувачу, а користувач прийняв від позичкодавця 9/100 часток в праві власності на домоволодіння за АДРЕСА_1 , для користування протягом строку встановленого даним договором з метою проживання,строк дії Договору два роки і одинадцять місяців та дійсний до 24.04.2019 року (пункт 10), після спливу якого ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_2 9/100 часток на домоволодіння в такому стані, в кому вони були на момент їх передрання (пункт 12). У пункті 24 договору позички від 24.05.2016 року сторони зазначили, що нерухоме майно, яке безоплатно передається за цим договором, є особистою приватною власністю ОСОБА_2 . В справах нотаріуса зберігається заява ОСОБА_1 , в якій він стверджує, що неодружений, однією сім`єю ні з ким не проживає.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2024, яке набрало законної сили 19.03.2024, ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування 9/100 частками в праві власності на домоволодіння за АДРЕСА_1 .

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належало: 35/200 часток на підставі договору дарування, посвідченого 03.11.2020 року Горбуновим К.Є., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №2341, 9/100 часток на підставі договору дарування, посвідченого 27.02.2014 року Ліпатніковою Р.Г., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №92, 43/200 часток на підставі договору дарування від 21.08.2013 року, посвідченого 21.08.2013 Ємельяновою Н.В., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №2474.

При цьому, як встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2024, яке набрало законної сили 19.03.2024, та обставини встановлені вказаним рішенням не підлягають доказуванню в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, згідно договору дарування від 03.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуновим К.Є., зареєстровано в реєстрі за №2343, ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_20 53/200 часток домоволодіння, з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Отже, на день звернення до суду з даним позовом відповідачу належить на праві власності 43/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 21.08.2013, що є її особистою приватною власністю.

Згідно презумпції правомірності правочину, передбаченої ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а згідно п. 2 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, нам за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

До посилання позивача на те, що фактично вказані частки домоволодіння АДРЕСА_1 , були придбані ним та ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу, за їхні спільні кошти, а 35/200 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 , за його особисті кошти у розмірі 9000 доларів США, суд ставиться критично, оскільки дані твердження не підтверджені належними та допустимими доказами та в судовому порядку вказані договори позивачем не оскаржувались та не визнавались недійсними.

За даних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтею 74 Сімейного кодексу України, вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_2 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, у зв`язку з чим в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в цілому.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Керуючись статтями 10,12,13,76, 77, 81,141,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку нерухомого майна, відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів після його проголошення та може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду в строк і порядок, встановлений ст.ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя: С.М. Афоніна