Справа № 522/4266/25-Е
Провадження № 2/947/2458/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду, шляхом формування в системі « Електронний суд», 04.03.2025 звернувся представник ТОВ «СВЕА ФІНАНС» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №560609261 від 17.02.2022 року заборгованості у загальному розмірі 15 521,64 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 4932,1 грн., та заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 10 589,53 грн., а також судових витрат у розмірі сплаченого судового збору 2 422,40 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що після укладення 17.02.2022 року Договору кредитної лінії з ТОВ « МАНІВЕО швидка фінансова допомога» , право вимоги по якому перейшло за Договором факторингу до ТОВ «Таліон Плюс» , а у подальшому за договором факторингу до ТОВ « СВЕА ФІНАНС», та отримання по кредитної лінії 4978,00 грн., свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів та оплати процентів за користування кредитом не виконав внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у повному обсязі.

Водночас із поданням позову було оплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., та подана заява про розгляд справи у відсутності представників позивача за наявними матеріалами справи.

Ухвалою від 05 березня 2025 року справа передана за підсудністю за місцем реєстрації постійного місця проживання відповідача до Київського районного суду м. Одеси.

Від представника відповідача , адвоката Ходіної Н.В. 25.04.2025 року до Київського районного суду м. Одеси надійшов письмовий відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у звязку із недоведеністю факту переходу прав вимоги до позивача ( перехід зобов`язань яки виникли за договором 17.02.2022 року було передано за договором факторингу 28.11.2018 року ) , заявлена заборгованість не доведена первинними бухгалтерськими документами , також відсутні докази що вказаний кредитний договір був підписаний саме відповідачем та факт перерахування відповідачу кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається наявність Договору кредитної лінії №560609261 від 17.02.2022 укладений між ТОВ « МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як кредитодавцем та ОСОБА_1 , як позичальником, надання кредитодавцем позичальникові кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2000 до 50 000 грн., які можуть надаватись повною сумою або частинами ( траншами) з використанням платіжної картки , на умовах строковості, зворотності та платності ( п. 2 Договору).

Договір підписано з боку позичальника з використанням одноразового ідентифікатора відповідно до узгодженої сторонами положення п.3 Договору.

Вартість послуг кредитодавця та ціна договору з визначенням порядку погашення кредиту і сплати процентів узгоджена п.5 Договору згідно якого оплата щомісячних платежів здійснюється протягом 5 календарних днів після спливу кожного місяцю з визначенням фіксованої базової процентної ставки 730% річних, дисконтної процентної ставки за перший місяць о розмірі 178,85% річних та подальшої дисконтна процентна ставка у розмірі 361,35 % річних у випадку своєчасності погашення платежів.

Згідно паспорту споживчого кредиту «ВЕОКАРД» до Договору №560609261 від 17.02.2022 року перерахунок грошових коштів здійснюється за реквізитами платіжної картки позичальника , випущеної йому Банком в рамках договору Веокард.

За заявкою на отримання грошових коштів в кредит від 17.02.2022 року за №560609261 платіжною карткою ОСОБА_1 зазначена картка 4425 ХХХХ ХХХХ 8785.

З розрахунку заборгованості по кредитному договору укладеному з ОСОБА_1 17.02.2022 року, виготовлену станом на 27.06.2023 року ТОВ « МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» , зазначено що по тілу кредиту нараховані 4978 грн та сплачені 4978,00 грн., а за відсотками нараховані 15359,54 грн та сплачені 15 359,54 грн.

За Договором Факторингу №28/1118-01 від 28 листопаду 2018 року ТОВ « ТАЛІОН ПЛЮС» як Фактор та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як клієнт уклали Договір про відступлення клієнтом фактору прав вимоги зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги а фактор зобов`язується їх прийняти та передати клієнтові гроші у розмірі по 100 000 грн за кожний реєстр на умовах, визначених договором, при цьому сторонами узгоджено що у випадку передачі більш одного реєстру кожен наступний реєстр є самостійним Додатком що не змінює попередній.

Між ТОВ « ТАЛІОН ПЛЮС» як Фактором та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як клієнтом були укладені Додаткові угоди №26 від 31.12.2020 року, Додаткова угода №27 від 31 грудня 2021 року, Додаткова угода №31 від 31 грудня 2022 року Додаткова угода №32 від 31 грудня 2023 року з продовження дії Договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопаду 2018 року, на один рік.

З витягу реєстру прав вимоги №237 від 27.06.2023 за №181 за значено права вимоги по кредитному Договору №560609261 від 17.02.2022 з визначенням розміру вимоги: по основному боргу 4932,11 грн, заборгованості за відсотками 10 589,53 грн, загальної суми заборгованості 15 521,64 грн та суми фінансування 2 712,66 грн.

Договором факторингу №02/0521-01/01.02-11/24 від 02 травня 2024 року , укладеному між ТОВ «СВЕА ФІНАНС» як фактором та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як клієнтом узгоджено відступлення клієнтом фактору прав вимоги зазначених у відповідних реєстрах прав вимоги до цього Договору, а фактор набуває права вимоги та сплачує клієнту фінансування у розмірі 1 265 008,51 грн.

За платіжною інструкцією №9599 від 02.05.2024 ТОВ «СВЕА ФІНАНС» перерахувала ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» 1 265 008,51 грн.

З витягу з реєстру прав вимоги 31 від 02.05.2024 під №9 передано право вимоги за кредитним договором №560609261 від 17.02.2022 до ОСОБА_1 у розмірі заборгованості за тілом кредиту 4932,11 грн., за відсотками 10 589,53 грн та загальну суму 15 521,64 грн.

Згідно розрахунку заборгованості на 02.05.2024 року, здійсненого ТОВ « ТАЛІОН ПЛЮС» по кредитному договору, укладеному 17.02.2022 з ОСОБА_1 за тілом кредиту було нараховані 4 932,11 грн та сплачено 4 932,11 грн а за відсотками нараховані 10 589,53 грн а сплачено 10 589,53 грн.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із стягненням заборгованості по кредитному договору врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ).

Згідно з частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, які, відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, суд ураховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Крім того, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положення ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

У даному випадку суд , з урахуванням наданих стороною позивача доказів вважає доведеним факт укладення 17.02.2022 між ТОВ « МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як кредитодавцем та ОСОБА_1 , як позичальником кредитного договору ( договору про надання кредитної лінії) №560609261.

Сторона відповідача не подала доказів того, що персональні дані відповідача (РНОКПП, номер телефону, адреса місця проживання та електронної пошти) були використані неправомірно, а саме: для укладення Кредитного договору від його імені, оскільки до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій не звертався (докази про протилежне у матеріалах справи відсутні), як і не оскаржував правомірність Кредитного договору в судовому порядку, що (у відповідності до статті 204 ЦК України) є правовою підставою для висновку про його правомірність.

За вищенаведених обставин в їх сукупності суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту укладення відповідачем 17.02.2022 року Кредитного договору №560609261 шляхом підписання його відповідачем електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення входу ним на вебсайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Що стосується належності позивача як Фактора по кредитному договору №560609261 , суд приймає до уваги наступне:

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Відповідно до ст. ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У даному випадку суд вважає що з наданих позивачем доказі можливо встановити що Договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопаду 2018 року згідно якого ТОВ « ТАЛІОН ПЛЮС» як Фактор та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» як клієнт узгодили зустрічні зобов`язання по передачі прав вимоги по зобов`язанням за договорами кредитної лінії з урахуванням неодноразового продовження строку дії вказаного договору , зокрема , Додатковою угодою №32 від 31 грудня 2023 року на один рік , на момент передачі реєстрів прав вимоги №237 від 27.06.2023 за №181 за яким було передано права вимоги по кредитному Договору №560609261 від 17.02.2022 , а тому Договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопаду 2018 року був діючим тому передача прав вимоги відбувалось у відповідності до вимог законодавства.

Таким чином суд вважає доведеним наявність у позивача права вимоги до ОСОБА_1 як позивальника по кредитному договору №560609261 від 17.02.2022 , на підставі договорів факторингу.

Стосовно доведеності самого факту наявної заборгованості та її розміру суд зазначає наступне:

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пунктів 4,8, 5.5,5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), передбачено, що у первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження). Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Згідно з пунктами 61,62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції), форма клієнтських рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Клієнтські рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер клієнтського рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код Єдиного ідентифікатора Національного банку України (далі - ID НБУ) банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; сума вхідного залишку за рахунком; код ID НБУ банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); сума оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка за рахунком може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі №456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження існуючої заборгованості суд приходить до висновку , що доданий позивачем до позову документ, під назвою «Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 21.02.2022 » виготовлена станом на 27.06.2023 року ТОВ « МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» а також розрахунок заборгованості на 02.05.2024 року, здійсненого ТОВ « ТАЛІОН ПЛЮС» по кредитному договору, укладеному 17.02.2022 з ОСОБА_1 , не є належними доказам на підтвердження позовних вимог про наявність кредитної заборгованості, оскільки він не відповідає вимогам 4.8 та 5.5 Положення № 254 та п. 61 Положення №75, так як не містить саме виписку по рахунку або відомості щодо нарахування на банківську картку позичальника запозичених грошей.

Фактично розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а є відображенням односторонніх арифметичних обчислень позивача і не є підставою для встановлення певних фактів та обставин, що мають значення для справи.

При цьому суд зауважує, що документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, її розмір, дати та суми платежів і списань за кредитним договором, є документи первинної бухгалтерської документації, оформлені з додержанням статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у той час як наданий позивачем розрахунок не є документами первинної бухгалтерської документації.

На думку суду, відсутність детального розрахунку не підтверджує правильності нарахування відсотків за кредитним договором, наявності у позичальника боргу у розмірі, заявленого до стягнення кредитодавцем. Надані позивачем документи лише констатують заборгованість у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.

З боку позивача доказів щодо належності відповідачу конкретної банківської карки та виписку з руху коштів по вказаної картки не надходило. Навіть отримавши відзив від представника відповідача , в якому зазначались заперечення щодо доведеності факту нарахування коштів та відсутності первинної бухгалтерської документації від позивача заяв та клопотань про витребування доказів не надходило.

У відповідності до вимог ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може самостійно збирати докази, що стосуються предмету спору.

Вищенаведене унеможливлює врахування зазначених документів, як належних доказів, які б підтверджував розмір заборгованості, заявлений банком до стягнення з відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю « СВЕА ФІНАНС ( , місцезнаходження: 03124, м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд 6 ) д о ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №560609261 від 17.02.2022 року у загальному розмірі 15 521,64 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 4932,1 грн., та заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 10 589,53 грн., а також судових витрат у розмірі сплаченого судового збору 2 422,40 грн.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 02 червня 2025 року.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. О. Луняченко