Провадження №22-ц/824/3973/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської територіальної громади, Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі матері у вихованні та спілкуванні із дитиною та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі матері у вихованні та спілкуванні із дитиною.

На обґрунтування позову зазначає, що з вересня 2016 року позивач і відповідач проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . У листопаді 2016 року народився син ОСОБА_3 . З лютого 2022 року сторони мешкали разом в АДРЕСА_2 , однак у травні та в серпні 2022 року після конфліктів зі сторони відповідачки, остання забирала сина та виїжджала до м. Києва. Вважає, що причиною сварок були різні погляди на виховання сина, розповсюдження відповідачкою інформації про те, що позивач не спілкується з сином і не допомагає, що перешкоджало можливості позивачу спілкуватися і бачитися з сином. Зазначає, що дохід позивача дозволяє забезпечити сину належні умови життя, потреби і розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі.

У зв`язку з цим позивач просив суд визначити місце проживання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 ; визначити участь матері ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні із дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступним чином: мати дитини, ОСОБА_4 , може відвідувати та спілкуватись з дитиною (сином), ОСОБА_3 , за погодженням з батьком дитини в будь-який день з урахуванням соціальних та вікових потреб дитини до 21.00 год.; 2 (два) дні на тиждень у вихідні дні дитина - син ОСОБА_3 може проживати з матір`ю ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_4 , мати дитини зобов`язана особисто повернути та / або привезти сина до визначеного місця проживання дитини: АДРЕСА_3 , до 21:00 год. в неділю; заборонити матері дитини ОСОБА_1 без письмової згоди батька дитини ОСОБА_2 вивозити дитину за межі Київської області.

28 березня 2023 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов до суду зустрічний позов, в якому остання зазначала про те, що від дня народження малолітнього сина усі витрати, що пов`язані з здоров`ям дитини, утриманням і створенням умов проживання та розвитку, відвідування дитячих навчальних закладів, покладено на матір дитини. Батько дитини не брав участі у її вихованні та утриманні. Стверджує, що ніколи не чинила та не здійснює жодних перешкод батьку в спілкуванні з дитиною.

У зустрічному позові ОСОБА_4 просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_4 .

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву, та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року первісний та зустрічний позови задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з матір`ю - ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_5 ; два тижні з батьком - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Двотижневий період проживання дітей з кожним з батьків починається з 10:00 год. неділі та завершується через два тижні о 10.00 год. неділі. Перші два тижні, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили, дитина проживає з матір`ю. По завершенні двох тижнів, протягом яких дитина проживала з батьком чи матір`ю, той з батьків, з ким вони проживали, зобов`язаний супроводити (привезти) дитину до місця проживання іншого з батьків та передати під фізичну опіку іншого з батьків. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 05.11.2024 року позивач за зустрічним позовом подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги про визначення місця проживання дитини.

У апеляційній скарзі апелянт зазначила клопотання про виклик свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 для надання пояснень.

В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції не задовольнив клопотання її про виклик свідків до суду першої інстанції, тому просила викликати зазначених свідків до суду апеляційної інстанції, оскільки їхні показання мають істотне значення для правильного вирішення справи та мають сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, не знаходить підстав для його задоволення.

Відповідно до положень ч.3 ст.91 ЦПК України, заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Як убачається з матеріалів справи, клопотання про виклик та допит свідка представником ОСОБА_1 було заявлено після закриття провадження у справі, тому суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні відповідного клопотання.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У Постанові ВС від 13.01.2021 року у справі №264/949/19 зазначається, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний суд роз`яснив, що тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

На підтвердження вищевказаного апелянт не навела належних обставин щодо необхідності виклику свідків до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вказаного клопотання.

30 грудня 2024 року до апеляційного суду від позивача за первісним позовом надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити відповідачу за первісним позовом у задоволенні апеляційної скарги.

У судове засідання, призначене на 24.04.2025 року, з`явилися позивач, представник позивача та представник відповідача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) народився син: ОСОБА_3 , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 10.12.2016 року.

10.02.2023 року Солом`янський районний суд міста Києва у справі 760/18150/22 видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30.11.2022 і до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості зі сплати аліментів за вказаним судовим наказом за підписом головного державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Стебловської Ю.О. від 13.06.2023 року, з якого вбачається, що заборгованість по аліментах станом на 30.06.2023 року відсутня.

До матеріалів справи долучено довідку № 12 від 15.09.2022 року, видану в.о. директора Дошкільного навчального закладу № 712 м. Києва про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зарахований у дошкільний навчальний заклад № 712 з 01.09.2022р. (наказ № 21 від 30.08.2022 р.).

У матеріалах справи міститься копія листа № 069010-42 від 17.10.2022 за підписом в.о. директора Новак Л. Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї Виконавчого органу Київської міської ради, адресованого ОСОБА_2 про проведення медіації між ним та ОСОБА_4 .

Розпорядженням Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 06.11.2023 № 737 «Про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною», визначений спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 , а саме: кожної середи з 17-00 до 20-00 год., кожного І та III тижня місяця з 15-00 п`ятниці до 18-00 неділі.

Органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації розглянуто питання про надання висновку до суду по справі за позовом ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_1 , яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2016 р.н., та визначення способів участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

З матеріалів справи вбачається, що батьки дитини у шлюбі не перебували, у листопаді 2016 року народилась дитина. Після припинення стосунків малолітній залишився проживати з матір`ю.

Відповідно до судового наказу Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2023 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина, заборгованість по сплаті аліментів у батька дитини відсутня.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2023 №259 «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною» ОСОБА_2 визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з сином, а саме, кожного понеділка та середи з 17.00 до 20.00, кожного І та III тижня місяця з 10.00 суботи до 17.00 неділі.

У позовній заяві та бесіді з працівником Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі-Служба) ОСОБА_2 зазначає, що з ОСОБА_8 проживали разом з вересня 2016 по травень 2022 року. В травні 2022 року ОСОБА_4 після сварки з його матір`ю забрала сина та поїхала жити за своїм місцем проживання. Він цікавився сином, приділяє багато часу для його виховання та духовного розвитку, проводить з ним час. На сьогодні між батьками дитини існує спір щодо визначення місця проживання малолітнього. ОСОБА_2 вказує, що у них з ОСОБА_8 різні погляди та методи щодо виховання сина, матір дитини чинить перешкоди у вільному спілкуванні з дитиною, маніпулює дитиною та налаштовує сина проти нього. Батько зазначає, що він повністю може забезпечити сину належні умови проживання, потреби і розвиток сина в безпечному, надійному та стабільному середовищі. Просить визначити місце проживання дитини з ним та визначити ОСОБА_1 наступні способи участі у вихованні та спілкуванні з сином, а саме, за погодженням з батьком у будь-який день зустрічі з дитиною до 21.00 з урахуванням соціальних та вікових потреб дитини, два дні на тиждень у вихідні дні до 21.00 неділі.

ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем, має дохід, позитивно характеризується за місцем попередньої роботи, за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, сплачує кошти на утримання сина.

Відповідно до акту обстеження умов проживання ОСОБА_2 , складеного працівниками Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» від 27.02.2023, за місцем проживання батька для дитини облаштована окрема кімната та створені належні умови для виховання та розвитку малолітнього.

Відповідно до психологічно-педагогічної характеристики від 29.03.2023 вихованця дитячого навчального закладу № 712, батько відвідує дитину у закладі, приділяє вихованню дитини достатньо часу, виявляє непідробний інтерес до життя та розвитку дитини.

Відповідно до інформації Міського центру дитини служби у справах дітей та сім`ї виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі-Центр) від 17.10.2022, в рамках розгляду заяви ОСОБА_2 щодо проведення медіації між ним та ОСОБА_8 , медіатор Центру неодноразово намагалась зв`язатись з ОСОБА_9 з метою з`ясування її згоди на участь у процесі медіації, однак ОСОБА_4 ігнорувала зазначені спроби.

ОСОБА_4 працює, за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 12.06.2023 складеного працівником Служби для дитини створені умови для проживання.

Відповідно до психологічно-педагогічної характеристики від 01.06.2023, наданої дитячим клубом-садочком ОСОБА_10 , навчальну діяльність ОСОБА_11 контролює мама, з якою у хлопчика дуже дружні, відверті стосунки, яка є для нього авторитетом, радником.

ОСОБА_4 явку дитини до Служби для проведення бесіди по суті спору не забезпечила. Відмовилась від пропозиції працівника Служби щодо спілкування з дитиною під час проведення обстеження умов поживання.

Відповідно до інформації Центру від 30.05.2023 не виявилось за можливе провести діагностичну роботу психолога з ОСОБА_11 з метою вивчення психоемоційного стану дитини, особливостей дитячо-батьківських відносин, прихильності дитини до батьків, одного із них чи інших членів родини у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 відмовилась від діагностичної роботи з дитиною у Центрі.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково, зазначив, що розв`язання спору у даній справі шляхом встановлення спільної фізичної опіки над дитиною вирішує по суті проблеми у спілкуванні та вихованні дитини двома батьками у зв`язку з неможливістю її виховання у повноцінній сім`ї, створює передумови для її розвитку, формування особистості, забезпечує її міцними життєвими зв`язками з обома з батьків, що є надзвичайно важливим у житті дитини.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення вийшов за межі як позовних вимог ОСОБА_1 , так і за межі вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , є безпідставними.

Я убачається з матеріалів справи, предметом розгляду як за первісним позовом, так і за зустрічним, було питання встановлення місця проживання дитини, яке найкраще буде відповідати її інтересам. Саме це питання врешті і вирішив суд за результатами розгляду справи в оскаржуваному рішенні..

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі №6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі №487/2001/19-ц (провадження №61-12667св20) зазначено: «закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) народився син: ОСОБА_3 ,

У ході опитування дитини судом було встановлено, що дитина бажає проживати як і матір`ю, так і батьком.

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2023 №259 «Про визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною» ОСОБА_2 визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з сином, а саме, кожного понеділка та середи з 17.00 до 20.00, кожного І та III тижня місяця з 10.00 суботи до 17.00 неділі.

У пункті 67 Загального коментаря № 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

У Резолюції «Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька» від 02 жовтня 2015 року № 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2).

Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4).

Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений.

Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина.

З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі № 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі № 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі № 183/3958/20, від 16 лютого 2024 року у справі №465/6496/19 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною.

Суд першої інстанції правильно встановив, що як батько, так і мати дитини належним чином ставилися до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються в побуті та професійній спільноті, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання та розвитку дитини, у той же час між сторонами існує особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їхніх спільної дитини в позасудовому порядку.

Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суд, окрім загальних обставин, має також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.

Використання спільної фізичної опіки у цій справі спрямоване на залучення батька у життя і виховання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який потребує як материнського, так і батьківського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дитини як повноцінного члена суспільства.

Батьки мають спільно приймати рішення щодо суттєвих питань виховання і розвитку дитини, узгодити порядок несення витрат на її утримання.

Матеріалами справи встановлено, що дитина прихильна до обох батьків, для гармонійного розвитку дитини вона може проживати як з матір`ю, так і з батьком .

Тому суд першої інстанції при вирішенні справи не вийшов за межі позовних вимог та дійшов правильного висновку про можливість та доцільність застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком), оскільки предметом розгляду справи було саме місце проживання дитини.

Будь-яких інших доводів та доказів на підтвердження апеляційної скарги, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апелянтом надано не було, у зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційні скарги- без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько