ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 619/4451/23
Номер провадження 22-ц/818/865/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2024 року в складі судді Болибок Є. А. по справі № 619/4451/23 за поданням державного виконавця Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року державний виконавець Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мєрємєря Вікторія Павлівна звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 .

Подання мотивовано тим, що на виконанні у Дергачівському відділі ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження № 75626540 з виконання виконавчого листа № 619/4451/23, виданого 02 липня 2024 року про зобов`язання ОСОБА_2 забезпечувати зв`язок ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 засобами телефонного, поштового, електронного, відео та іншого засобу зв`язку кожної неділі з 18:00 до 20:00 години.

Виконавцем 25 липня 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за її неподання або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення № 626, № 677. Рішення суду на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено.

08 серпня 2024 року державним виконавцем здійснено вихід за місцем реєстрації боржника згідно виконавчого листа, однак перевірити виконання рішення суду виявилося неможливим в зв`язку з відсутністю будь-кого вдома, про що складено акт.

09 вересня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про визначення місця побачення стягувача з дитиною у додатку ZOOM в режимі відеоконференції кожної неділі з 18:00 до 20:00 години.

22 вересня 2024 року, 29 вересня 2024 року, 06 жовтня 2024 року державним виконавцем було проведено виконавчі дії за допомогою електронного додатку ZOOM в режимі відеоконференції та встановлено, що вимоги виконавчого документу боржник не виконала, про що складено акти. У зв`язку з невиконанням рішення суду постановами від 23 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, 07 жовтня 2024 року на боржника накладено штрафи. Крім того, 07 жовтня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

На адресу боржника ОСОБА_2 рекомендованою кореспонденцією неодноразово було направлено виклик державного виконавця, постанови. Однак вся направлена кореспонденція була повернута до відділу у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Боржником ОСОБА_2 не надано будь-яких пояснень або заперечень, доказів виконання рішення суду через надсилання електронних повідомлень на електронну адресу стягувача. Про місце проживання, перебування боржник не повідомляла. На виклики державного виконавця не з`явилася.

Отже, рішення суду боржником не виконано, ОСОБА_2 не забезпечено спілкування стягувача з дитиною у визначений час, будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду та забезпечення спілкування стягувача з дитиною боржником не здійснено, вона ухиляється від виконання рішення суду, не вживає жодних заходів для виконання рішення суду.

Просила тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України фізичну особу - боржника ОСОБА_2 до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 619/4451/23, виданим 02 липня 2024 року, про зобов`язання забезпечувати зв`язок ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 засобами телефонного, поштового, електронного, відео та іншого зв`язку кожної неділі з 18:00 до 20:00 години.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2024 року у задоволенні подання відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що подання є передчасним, не доведено факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням.

На вказане судове рішення 08 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та задовольнити подання державного виконавця.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя Болибок Є.А. є упередженим, неодноразово розглядав справи за участю тих самих учасників та припускався порушень процесуальних та матеріальних норм права, у зв`язку з чим він подавав заяви про відвід. Рішення судді Болибок Є.А. у цій справі було змінено в апеляційній інстанції. Суддя умисно не надав можливість стягувачу приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції та висловити свою думку. Суддя не дослідив його письмові пояснення, не звернув уваги на те, що після подання до суду заяви про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 не припинила протиправні дії, надалі не виконувала рішення суду. Судом не застосовано висновок Верховного Суду у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 711/4569/23, яким вважається доцільним обмеження права виїзду дитини за межі України через обмеження виїзду боржника. Суд не надав належної оцінки доказам ухилення боржника від виконання рішення суду актам та постановам державного виконавця. Подання виконавця про розшук боржника від 16 жовтня 2024 року судом задоволено. Крім того, виразив недовіру суддям Бурлака І.В., Маміна О. В., Яцина В.Б., Мальований Ю.М., Пилипчук Н. П., Тичкова О. Ю., які неодноразово розглядали справи за його участі, та просив їх заявити самовідвід від розгляду справи.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду представник Дергачівського відділу ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та боржник ОСОБА_2 не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 травня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Дергачівським відділом ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції отримано в електронному кабінеті 27 грудня 2024 року (а.с. 84).

Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 08 січня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 88-89).

ОСОБА_2 отримано судову повістку електронною поштою 27 грудня 2024 року (а.с. 81).

Крім того, про день, час та місце судового засідання ОСОБА_2 повідомлялась 27 грудня 2024 року відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 80).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, стягувача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні у Дергачівському відділі ДВС у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження № 75626540 з виконання виконавчого листа № 619/4451/23, виданого 02 липня 2024 року про зобов`язання ОСОБА_2 забезпечувати зв`язок ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 засобами телефонного, поштового, електронного, відео та засобу зв`язку кожної неділі з 18:00 до 20:00.

08 серпня 2024 року державним виконавцем здійснено вихід за місцем реєстрації боржника ОСОБА_2 згідно виконавчого листа: АДРЕСА_1 , однак перевірити виконання рішення суду виявилося неможливим в зв`язку з відсутністю будь-кого вдома, про що складено акт державного виконавця (а.с. 7).

28 серпня 2024 року державний виконавець направив виклики стягувачу та боржнику у виконавчому провадженні № 75626540 на прийом на 05 вересня 2024 року з метою визначення місця побачення ОСОБА_1 з дитиною, а саме: яким засобом телефонного, поштового, електронного, відео та іншого засобу зв`язку, кожної неділі з 18:00 до 20:00 год (а.с. 8-9).

На виклик боржниця не з`явилась, письмово не повідомила про зручне для неї місце проведення побачення стягувача з дитиною.

09 вересня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про визначення місця побачення стягувача з дитиною у додатку ZOOM в режимі відеоконференції кожної неділі з 18:00 до 20:00 години (а.с. 10).

22 вересня 2024 року, 29 вересня 2024 року, 06 жовтня 2024 року, 13 жовтня 2024 року, 21 жовтня 2024 року державним виконавцем за допомогою електронного додатку ZOOM в режимі відеоконференції при проведенні виконавчих дій встановлено, що вимоги виконавчого документу боржник не виконала, на зв`язок не виходила, про що складено акти (а.с. 11, 13, 15).

У зв`язку з невиконанням рішення суду постановами від 23 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, 07 жовтня 2024 року, 14 жовтня 2024 року, 21 жовтня 2024 року на ОСОБА_2 накладено штрафи (а.с. 12, 14, 16, 32, 33).

Крім того, 07 жовтня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, а також направлено до відділу поліції подання (повідомлення) про притягнення до кримінальної відповідальності боржника ОСОБА_2 (а.с. 34-35, 36).

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України визначено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно частини 3 статті 441 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно з пунктом 18 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені у пункті 1 Протоколу Конвенції, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Положеннями статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. З ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи, є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справах «Луордо проти Італії», «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини», «Рінер проти Болгарії»).

Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17.

Таким чином, для вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника необхідним елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових рішень суду та інших органів чи посадових осіб та гарантій на вільне пересування особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України".

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Разом з тим, сам факт наявності невиконаного рішення суду чи іншого органу боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні у даному випадку свідчить тривале невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною 6 статті 12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Оскільки тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для тимчасового обмеження боржниці ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Як вбачається з матеріалів подання, докази того, що боржниці ОСОБА_2 відомо про наявність відкритого виконавчого провадження № 75626540 про зобов`язання її забезпечувати зв`язок ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 засобами телефонного, поштового, електронного, відео та іншого засобу зв`язку кожної неділі з 18:00 до 20:00, зокрема, докази отримання нею копії постанови про відкриття виконавчого провадження та виклику, постанов державного виконавця, в тому числі засобами електронної пошти, відсутні, що виключає ухилення її від виконання рішення суду, наявність в її діях умислу.

Дійсно, боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, та виконавець не повинен пересвідчуватися в отриманні боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це суперечить положенню частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», однак лише законодавче припущення про належне повідомлення боржника не є тотожним наявності достовірного доказу отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження, що свідчило б саме про ухилення в подальшому від виконання рішення суду.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Починаючи з 24 лютого 2022 року російська федерація здійснює військову агресію проти України, у зв`язку з чим боржник ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 покинули територію України та виїхали до Німеччини, про що 24 квітня 2022 року вона повідомила ДВС.

Вказані обставини були неодноразово встановлені у справах № 619/4720/18, №619/3051/17 при розгляді скарг ОСОБА_1 .

Відомостей про те, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_3 перетнули Державний кордон України та перебувають на території України, матеріали справи не містять.

Виїзд матері з дитиною за межі території України у зв`язку зі збройною агресією рф проти України з метою захисту свого та дитини життя та здоров`я є вимушеним кроком і не може бути розцінений як порушення вимог Закону, зокрема, і щодо виконання судового рішення.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини, з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21, постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19).

Верховний Суд у постанові від 26 червня 2024 року під час перегляду судових рішень у цій справі № 619/3051/17 за скаргою ОСОБА_1 на дії / бездіяльність державного виконавця Дергачівського ВДВС Стадніченко Т. О. вже роз`яснював заявнику, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вимагає визначення найкращих інтересів дитини та передбачає, що зв`язки дитини з сім`єю повинні зберігатися, за винятком випадків, коли це може шкодити її здоров`ю та розвитку. З урахуванням введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.

Враховуючи, що м. Харків і Харківська область перебувають під постійною загрозою як ракетних ударів, так і авіаударів й артилерійських обстрілів, а мати з дитиною з 2022 року перебувають за межами країни, обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду не сприятиме забезпеченню якнайкращих прав дитини.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постановах від 26 червня 2024 року у справі №619/3051/17, від 28 лютого 2024 року у справі № 619/4720/18 за скаргами ОСОБА_1 .

При цьому, у поданні органу ДВС не наведено обґрунтування, в який саме спосіб обмеження у праві виїзду за межі України забезпечить або посприяє виконанню ОСОБА_2 відповідного судового рішення, в чому саме полягає крайня необхідність, в розумінні ст. 2 "Свобода пересування" Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосування обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності факту умисного ухилення боржниці від виконання покладених на неї виконавчим документом зобов`язань та відсутності підстав для задоволення подання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що суддя Болибок Є.А. є упередженим, неодноразово розглядав справи за участю тих самих учасників та припускався порушень процесуальних та матеріальних норм права, у зв`язку з чим він подавав заяви про відвід; що рішення цього судді у даній справі було змінено в апеляційній інстанції, колегія суддів відхиляє, адже з клопотанням про відвід судді при розгляді подання державного виконавця Салов В.В. не звертався, а участь цього судді у розгляді подання державного виконавця не суперечить вимогам частини 1 статті 37 ЦПК України, адже наразі розглядається питання, що стосується стадії виконання рішення суду, а не нового судового розгляду у даній справі по суті спору в розумінні частини 1 статті 37 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції не надав йому можливості приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції та висловити свою думку, порушив його право на доступ до правосуддя, колегією суддів не приймаються, оскільки клопотання ОСОБА_1 про проведення відеоконференції судом розглянуто та повернуто без розгляду через недотримання заявником процесуальних вимог. При цьому, як вбачається із змісту частини 4 статті 441 ЦПК України, подання державного викоанвця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України суд розглядає негайно без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Отже, обов`язок суду щодо виклику стягувача в судове засідання для розгляду вказаного подання чинним законодавством не передбачено.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом не застосовано висновок Верховного Суду у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 711/4569/23, колегія суддів вважає безпідставними, адже у вказаній справі виник спір з інших правовідносин - щодо незаконного, на думку позивача, переміщення дитини та утримання її на території України, а також повернення дитини до місця її постійного проживання за межами України, в межах якого вирішувалось питання про забезпечення позову до подачі позову. З огляду на відмінність спірних правовідносин і фактичних обставин, висновки касаційного суду у справі № 711/4569/23 не є релевантними у даній справі.

Посилання ОСОБА_1 на те, що судом задоволено подання виконавця про розшук боржника від 16 жовтня 2024 року, не впливають на правильність висновків суду щодо відсутності підстав для тимчасового обмеження боржника у праві виїзду.

Твердження ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для заявлення колегією судів самовідводу не знайшли свого підтвердження.

Заявлений колегії суддів відвід вирішено судом, що розглядає справу, у задоволенні заяви про відвід відмовлено.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до постановлення помилкової ухвали.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина