Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5024/24 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 58 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Талько О.Б., Коломієць О.С.

секретаря

судового засідання Болейко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/5024/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про захист честі, гідності та ділової репутації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом, в якому просив:

- Визнати недостовірною інформацію, викладену в листах Військової частини НОМЕР_1 №1663/1550 від 16.03.2024 р., №1663/1909 від 04.04.2024 р., №1663/2265 від 19.04.2024 р. щодо ухилення від військової служби громадянина України ОСОБА_1 та перебування його на лікуванні з наступним проходженням військово-лікарської експертизи без направлення Військової частини НОМЕР_1 , а розповсюдження такої інформації Військовою частиною НОМЕР_1 такою, що принижує гідність, честь та ділову репутацію громадянина України ОСОБА_1 .

- Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 спростувати недостовірну інформацію, а саме:

- «Принагідно повідомляю, що під час вивчення сукупності всіх обставин проходження старшим солдатом ОСОБА_1 сформовано попередній висновок про наявність у діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, про що військовою частини НОМЕР_1 буде направлено відповідне повідомлення до відповідного територіального органу ДБР з метою прийняття рішення про наявність підстав для притягнення військовослужбовця до кримінальної відповідальності.»;

- «Скаргу розглянуто без залучення ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також без участі скаржника, оскільки останній продовжує у різноманітний спосіб ухилятися від несення обов`язків військової служби та відсутній за місцем служби під приводом перебування на лікуванні.»

- «Щодо розгляду рапорту на переміщення в іншу військову частину для подальшого проходження військової служби солдата резерву НОМЕР_2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 повідомляю, що останній, станом на дату надходження рапорту до військової частини НОМЕР_1 , перебуває на довгостроковому лікуванні в місті Дніпро, без відповідного направлення від військової частини НОМЕР_1 , а отже, старший солдат ОСОБА_1 станом на дату надходження рапорту в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 рахується, як тимчасово відсутній особовий склад.»

- шляхом надання офіційного листа/листів на адресу громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_3 ) та Міністерства оборони України наступного тексту спростування:

- «Військова частина НОМЕР_1 в листах №1663/1550 від 16.03.2024 р. (вик.: ст. л-нт. юст. Б. Стопник), №1663/1909 від 04.04.2024 р. (вик.: к.-н юст. ОСОБА_2 ), №1663/2265 від 19.04.2024 р. (вик.: ст. л-нт. юст. ОСОБА_3 ), що підписані Командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_4 , викладені недостовірні та неправдиві відомості відносно громадянина України ОСОБА_1 , військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 , а саме те, що він ухиляється від несення обов`язків військової служби під приводом лікування в закладах охорони здоров`я, а також самостійно без направлення в/ч НОМЕР_1 здійснює довгострокове лікування в АДРЕСА_1 . Зазначені твердження не відповідають дійсності. Лікування та наступне проходження стаціонарного обстеження військово- лікарською комісією Військової частини НОМЕР_4 відбувається відповідно до рішення 20 Регіональної військово-лікарської комісії за направленням Військової частини НОМЕР_5 де він перебуває на тимчасовому обліку у зв`язку із відпусткою. Командування військової частини НОМЕР_1 не має претензій до гр. ОСОБА_1 та не збирається звертатись із заявою до ДБР, а також бажає йому скорішого одужання.».

- Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь гр. ОСОБА_1 86080 гривень 00 коп. як відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він добровільно мобілізований до ЗСУ з 25.02.2022 р., а з 14.07.2023 р. по теперішній час проходить службу у Військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку із хворобою, що сталась під час відпуски тимчасово перебуває на обліку Військової частини НОМЕР_5 .

06 квітня 2024 року він отримав листа Відповідача №1663/1550 від 16.03.2024 р., в якому Відповідач виклав, на його думку, завідомо неправдиву інформація наступного змісту (цитата) «Принагідно повідомляю, що під час вивчення сукупності всіх обставин проходження старшим солдатом ОСОБА_1 сформовано попередній висновок про наявність у діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, про що військовою частини НОМЕР_1 буде направлено відповідне повідомлення до відповідного територіального органу ДБР з метою прийняття рішення про наявність підстав для притягнення військовослужбовця до кримінальної відповідальності.».

06 травня 2024 року він отримав листа Відповідача №1663/1909 від 04.04.2024 р., яким Відповідач повідомив про розгляд ним скарги, яка не була йому адресована позивачем, чим вчинив порушення вимог ст.7 Закону України «Про звернення громадян». Окрім цього, лист Відповідача №1663/1909 від 04.04.2024 р. містить таку завідомо неправдиву, на думку позивача, інформацію: «Скаргу розглянуто без залучення ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також без участі скаржника, оскільки останній продовжує у різноманітний спосіб ухилятися від несення обов`язків військової служби та відсутній за місцем служби під приводом перебування на лікуванні.». При цьому частина речення навмисно надруковано іншим кольором з метою унеможливлення копіювання та притягнення виконавця листа (к.-н юст. Р. Орехов) та підписанта листа (командир в/ч НОМЕР_1 полковник ОСОБА_5 ) до відповідальності, що чітко вказує на протиправність вчинених дій.

21 травня 2024 року Позивач «Укрпоштою» отримав листа Відповідача №1663/2265 від 19.04.2024 р., в якому міститься така неправдива інформація, на думку позивача: «Щодо розгляду рапорту на переміщення в іншу військову частину для подальшого проходження військової служби солдата резерву НОМЕР_2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 повідомляю, що останній, станом на дату надходження рапорту до військової частини НОМЕР_1 , перебуває на довгостроковому лікуванні в місті Дніпро, без відповідного направлення від військової частини НОМЕР_1 , а отже, старший солдат ОСОБА_1 станом на дату надходження рапорту в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 рахується, як тимчасово відсутній особовий склад.».

Позивач зазначає, що інформація, яка була поширена вказаними листами є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Вказує, що ніколи не ухилявся від військової служби, є добровольцем з перших днів війни, має статус учасника бойових дій. Під час служби діями та бездіяльністю з боку відповідача його стан здоров`я було доведено до критичного стану, оскільки відповідач не реагував на його звернення з цього приводу та не видавав направлення на проходження ВЛК. Під час відпустки з 28.11.2023 по 09.12.2024 його стан здоров`я погіршився настільки, що він не міг повернутись з відпустки до пункту постійної дислокації, тому його було госпіталізовано на лікування до стаціонару неврологічного відділення Обласної лікарні ім. І.І.Мечнікова. Госпіталізація була здійснена за направленням в/ч НОМЕР_5 (ВСП), де він перебував на тимчасовому обліку у зв`язку із відпусткою та в/ч НОМЕР_4 . За направленнями вказаних військових частин він був направлений на проходження ВЛК та подальше лікування в КЗ «Госпіталь для ветеранів війни». З 20 березня 2024 року по дату подання цієї позовної заяви він перебуває на стаціонарному обстеженні ВЛК в неврологічному відділенні в/ч НОМЕР_4 .

З огляду на наведене, вважає, що всі звинувачення відповідача є безпідставними, а інформація викладена у згаданих листах, є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Посилаючись на вказані обставини, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 10 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції проігнорував доводи позовної заяви, які підтверджені доказами і які фактично не досліджувались, що призвело до неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Надані скаржником докази містять образливу та неправдиву інформацію поширену відповідачем та докази її розповсюдження відповідачем, тому зворотні висновки місцевого суду, наведені у мотивувальній частині рішення в означеній частині, суперечать обставинам справи. Вказує про наявність підстав для обов`язкового скасування судового рішення, що передбачено п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, а саме повний текст рішення підписано не головуючим суддею Драч Ю.І., а електронним цифровим ключем ОСОБА_6 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

В судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав із викладених в ній підстав та просив її задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача Орехов Р. апеляційну скаргу вважав безпідставною та в її задоволенні просив відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що військовою частиною НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 направлено лист за №1663/1550 від 16.03.2024 р., в якому, зокрема, викладена наступна інформація: «Принагідно повідомляю, що під час вивчення сукупності всіх обставин проходження старшим солдатом ОСОБА_1 сформовано попередній висновок про наявність у діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, про що військовою частини НОМЕР_1 буде направлено відповідне повідомлення до відповідного територіального органу ДБР з метою прийняття рішення про наявність підстав для притягнення військовослужбовця до кримінальної відповідальності.» (а.с. 17-18 том 1).

04 квітня 2024 року військова частина НОМЕР_1 надіслала ОСОБА_1 , а також для відому для зняття з контролю передано засобами СЕДО Командиру військової частини НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , Гарячій лінії Міністерства оборони України, листа за №1663/1909, в якому, зокрема, зазначено: «Скаргу розглянуто без залучення ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також без участі скаржника, оскільки останній продовжує у різноманітний спосіб ухилятися від несення обов`язків військової служби та відсутній за місцем служби під приводом перебування на лікуванні.» (а.с. 27 том 1).

19 квітня 2024 року військова частина НОМЕР_1 надіслала ОСОБА_1 , а також для відому для зняття з контролю передано засобами СЕДО Командиру військової частини НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , листа за №1663/2265, в якому, зокрема, вказано: «Щодо розгляду рапорту на переміщення в іншу військову частину для подальшого проходження військової служби солдата резерву НОМЕР_2 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 повідомляю, що останній, станом на дату надходження рапорту до військової частини НОМЕР_1 , перебуває на довгостроковому лікуванні в місті Дніпро, без відповідного направлення від військової частини НОМЕР_1 , а отже, старший солдат ОСОБА_1 станом на дату надходження рапорту в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 рахується, як тимчасово відсутній особовий склад.» (а.с. 41 том 1).

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частина третя статті 277 ЦК України (презумпція добропорядності) виключена на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1170-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», що набрав 17 чинності 19 квітня 2014 року й не має зворотної дії в часі на підставі частини першої статті 58 Конституції України. Отже, для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації; 2) недостовірності цієї інформації.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації (абзац 2 пункту 16 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у вищезгаданих листах військової частини НОМЕР_1 викладено інформацію, що стосується безпосередньо позивача, яка, на думку суду, є дійсно негативною по відношенню до нього. Разом з тим, місцевий суд вважав, що інформація, яку позивач просить спростувати є лише частиною листа адресованого відповідачем позивачу, яка трактується ОСОБА_1 на свою користь без прив`язки до повного змісту.

За таких обставив, враховуючи те, що стороною позивача, не доведено, що відповідач, до якого пред`явлено даний позов, є розповсюджувачем оспорюваної ним інформації та що інформація зазначена у листах є недостовірною суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Окрім того, аналіз національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

У справі, що переглядається, встановлено, що лист Військової частини НОМЕР_1 за №1663/1550 від 16.03.2024 р. адресований особисто позивачу ОСОБА_1 за результатами розгляду його рапорту, а відтак повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватися її поширенням. Крім того слід зазначити, що попередній висновок відповідача у даному листі про наявність у діях військовослужбовця ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України, та намір військової частини звернутися до органу ДБР з метою прийняття останнім відповідного рішення, є правом відповідача, передбаченим статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Отже, оспорювана позивачем інформація не може вважатися недостовірною або відомостями, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки в цьому разі має місце реалізація відповідачем конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Лист Військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2024 р. за № 1663/1909 за своїм змістом є відповіддю на скаргу ОСОБА_1 , у якій відповідач зазначив причину, за якою ця скарга була розглянута без залучення ІНФОРМАЦІЯ_1 та самого скаржника, що є вираженням особистої думки командира військової частини, яка ґрунтується на тому, що ОСОБА_7 з 28.11.2023 до військової частини НОМЕР_1 не повертався, проходячи лікування у різних закладах та проходячи ВЛК за направленням іншої в/ч.

Інформація, зазначена у листі Військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2024 за №1663/2265, що позивач «станом на дату надходження рапорту до військової частини НОМЕР_1 , перебуває на довгостроковому лікуванні в місті Дніпро, без відповідного направлення від військової частини НОМЕР_1 , а отже, старший солдат ОСОБА_1 станом на дату надходження рапорту в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 рахується, як тимчасово відсутній особовий склад.» є достовірною, оскільки позивач не заперечує факт тривалого лікування в м. Дніпро, про що сам і зазначає, зокрема, у позовній заяві, а також ним не спростовано твердження відповідача про відсутність направлення від військової частини НОМЕР_1 на таке лікування. Незгода ОСОБА_1 із формулюванням його статусу в списках особового складу військової частини НОМЕР_1 як тимчасово відсутній особовий склад, не спростовує даного факту.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі є аналогічними доводам позовної заяви, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог п. 5 ч. 3 ст. 376 ЦПК України не впливають на правильність ухваленого рішення, оскільки оригінал судового рішення від 10 лютого 2025 року міститься в матеріалах справи та підписаний особисто головуючим суддею Драчом Ю.І. (а.с. 48-49 том 3).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законними та ґрунтуються на встановлених обставинах справи.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 03 червня 2025 року.