Справа № 344/4398/23
Провадження № 2/344/229/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

представника відповідача Шумило С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано: «…17.05.2022 працівниками Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області відносно ОСОБА_1 складено протокол серії ААБ №204837 від 17.05.2022 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Окрім того, 17.05.2022 працівниками Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області відносно ОСОБА_1 складено протокол серії ААД №201845 від 17.05.2022. Постановою Івано-Франківського міського суду від 15.11.2022 у справі № 344/6134/22 закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.124 та ст. 122-4 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень. Постанова Івано-Франківського міського суду у справі № 344/6134/22 набрала законної сили. Як вбачається із тексту вказаної постанови, суд зазначає таке: У судовому засіданні ОСОБА_1 , якому роз`яснено вимоги ст.268 КУпАП, свою вину у вчиненні вказаних правопорушень не визнав та пояснив, що 17.05.2022 року, перебуваючи в с. Черніїв, отримав телефонний дзвінок від патрульних поліцейських, які йому повідомили, що він нібито скоїв ДТП по вул. Незалежності, 45 та залишив місце пригоди, у зв`язку з чим йому слід повернутись на місце події. Прибувши за вищевказаною адресою, не виявив ні працівників поліції, ні іншого учасника ДТП. Стверджує, що не є учасником ДТП, яка мала місце 17.05.2022 року близько 10 год. 05 хв. в м. Івано-Франківську по вул. Незалежності, 47, оскільки, виїжджав з парковки з допомогою паркувальника. Жодного зіткнення з іншим автомобілем не чув, пошкоджень на автомобілі, які б мали місце внаслідок ДТП не має. Крім цього, паркувальник також не чув та не бачив, щоб відбулось зіткнення транспортних засобів. Стверджує, що учасником жодної ДТП не являється, а тому просив провадження у справі відносно нього закрити за відсутністю в його діях складу правопорушень. Свідок ОСОБА_2 суду повідомив, що працює паркувальником на парковці по АДРЕСА_1 . 17.05.2022 року допомагав ОСОБА_1 виїхати із парковки. Транспортний засіб марки «Citroen» був припаркований з порушенням ПДР (в забороненому для паркування місці) поза межами території парковки. Під час виїзду автомобіля марки «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_1 жодних зіткненнь із вищевказаним транспортним засобом не було, водій автомобіля марки «Citroen» не звертався до нього з приводу пошкоджень його т/з. Поліцейський склав протоколи на водія транспортного засобу, який не вчиняв зіткнення із транспортним засобом та умисно не залишав місце дорожньо-транспортної пригоди. Під час розгляду справи про адміністративні правопорушення стосовно Позивача, останній був змушений захищатися в суді від необгрунтованого звинувачення, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиль для нормалізації його звичного життя, та зазнав непоправної шкоди своїй професійній діяльності та діловій репутації як працівника служби таксі, який відповідає за безпеку не лише транспортного засобу, а й за життя і здоров`я пасажирів, що у свою чергу поставило питання його перебування на такій роботі, у зв`язку зі звинуваченням у порушенні правил дорожнього руху та зіткненню з транспортним засобом. Окрім того, з метою захисту своїх порушених прав під час розгляду справи про адміністративні правопорушення Позивач звернувся до адвоката для надання йому професійної правничої допомоги в даній справі, та сплатив за неї 5000 грн…».

Тому позивач просив суд Стягнути з держави в особі Головного управління Державної Казначейської служби України у м. Києві (м. Київ, вул. Терещенківська, буд. 11-А) за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 5000 грн. майнової шкоди та 3000 грн. моральної шкоди.

Представник позивача просила про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримувала в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов та надав перед судом пояснення про те, що було складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення; провадження щодо вини позивача закрито рішенням Івано-Франківського міського суду; витрати про правову допомогу в адміністративній справі позивач заявив в цьому спорі.

Представник відповідача просив суд застосувати висновок Верховного Суду, відповідно до якого Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 312/262/18 та встановив, що сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

В письмових поясненнях відповідача вказано, що 17.05.2022 року відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 204837 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Разом з тим, цього ж дня, відносно останнього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 201845 від 17.05.2022 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.11.2022 у справі № 344/6134/22 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.124 та ст. 122-4 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень. Відповідач просив суд взяти до уваги та врахувати під час прийняття рішення по справі № 344/4398/23, позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду який у своїй постанові від 21.10.2020 у справі № 312/262/18 дійшов висновку, що сам Факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, як результат касаційну скаргу, у вище згаданій справі, залишено без задоволення, а судові витрати без розподілу.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами.

Судом встановлено наступні обставини.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 15.11.2022 у справі № 344/6134/22 закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ст.124 та ст. 122-4 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень. Постанова Івано-Франківського міського суду у справі № 344/6134/22 набрала законної сили.

За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином судовим рішення встановлено, що працівники відповідача безпідставно притягли позивача до адміністративної відповідальності.

В позові вказано, що «… час розгляду справи про адміністративні правопорушення стосовно Позивача, останній був змушений захищатися в суді від необґрунтованого звинувачення, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиль для нормалізації його звичного життя, та зазнав непоправної шкоди своїй професійній діяльності та діловій репутації як працівника служби таксі, який відповідає за безпеку не лише транспортного засобу, а й за життя і здоров`я пасажирів, що у свою чергу поставило питання його перебування на такій роботі, у зв`язку зі звинуваченням у порушенні правил дорожнього руху та зіткненню з транспортним засобом. Окрім того, з метою захисту своїх порушених прав під час розгляду справи про адміністративні правопорушення Позивач звернувся до адвоката для надання йому професійної правничої допомоги в даній справі, та сплатив за неї 5000 грн…».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статей 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

В ч. 1 ст. 1173 ЦК України вказано, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже позивачем доведено порушення його звичайного способу життя внаслідок як безпосереднього притягнення до адміністративної відповідальності так і в наступному, коли він організовував звернення до суду для захисту і поновлення власних прав.

Таким чином позивачем доведено правові підстави для стягнення з відповідача 3000 гривень моральної шкоди задля компенсації його втрат, що є призначенням інституту компенсації моральної шкоди.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом, який безпосередньо розглянув відповідний спір.

Однак даний суд не розглядав питання скасування рішень про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а тому до його компетенції не належить вирішення питань розміру та складу витрат на правову допомогу чи ухвалення додаткових рішень з цього приводу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже на час ухвалення рішення, в судовому процесі, в якому розглядається спір про поновлення прав позивача в частині його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності такому суду і належало право на вирішення питання щодо складу та розміру витрат на правову допомогу.

Тому самостійний позов про стягнення витрат на правову допомогу в іншому судовому процесі позивачу не гарантований процесуальним законом.

Крім цього позивач просив стягнути з відповідача 5000 гривень майнової шкоди, під якою за змістом позову розуміє витрати на правову допомогу в справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Однак витрати на правову допомогу не належать до майнової шкоди.

Таким чином позивачем невірно застосовано правові норми про відшкодування майнової шкоди до відносин про компенсацію витрат на правову допомогу.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином саме на відповідача на підставі принципу змагальності цивільних процесуальних відносин покладено обов?язок на спростування доводів позивача щодо порушення його прав. Однак відповідач та його представник не подали суду будь-якого заперечення правових підстав позову, не подали розрахунку на спростування розрахунку позивача.

Відповідачем спростовано право позивача на звернення до суду в частині стягнення майнової шкоди.

Разом з цим відповідачем не спростовано позову в тій частині, що дії працівників поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за дії, які він не вчиняв заподіяли позивачу моральну шкоду, яка полягала в необхідності змінити порядок своєї життєдіяльності та поновлювати порушені права.

Крім цього позивачем невірно вказано на стягнення грошових коштів з Головного управління Державної Казначейської служби України у м. Києві, оскільки він не надавав доказів на її протиправні дії, не довів порушення його прав такою особою. В цій частині позивачем використано висновки за нерелевантною судовою практикою.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц, щодо визначення належного відповідача у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43).

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п. 44).

Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (п. 46).

Оскільки позивачем доведено неправомірність дій відповідача, тому і стягнення моральної шкоди підлягає здійсненню за рахунок асигнувань на фінансування відповідача.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 3000 гривень моральної шкоди;

в іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.