ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3542/25 Справа № 206/3694/24 Суддя у 1-й інстанції - Кушнірчук Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-сервісна компанія «Проспект Лівобережний» про захист прав споживачів

за апеляційною скаргою адвоката Саєнка Івана Максимовича, який діє в інтересах ОСОБА_1

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-сервісна компанія «Проспект Лівобережний» (далі ТОВ «ЖСК «Проспект Лівобережний») про захист прав споживачів. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 1998 року, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_2 та договору дарування частини квартири від 26 липня 2001 року, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_3 . Відповідно до Акту про відключення квартири (нежилого приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішніх систем централізованого опалення і гарячого водопостачання» від 31 липня 2007 року, затвердженого на засіданні постійної комісії з розгляду питань з відключення споживача від системи ЦО та ГВП здійснено відключення від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення і ГВГ у будинку за адресою: АДРЕСА_2 . До 01 серпня 2023 року управителем будинку з надання послуг було КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, а з 01 серпня 2023 року управителем будинку АДРЕСА_3 з надання послуг з управління багатоквартирним будинком стало ТОВ «ЖСК «Проспект Лівобережний». З 31 липня 2007 року кв. АДРЕСА_1 знаходиться на автономному газопостачанні та теплопостачанні, так як у відповідності до Акту в даній квартирі встановлено двоконтурний газовий котел, який підключено від зовнішньої газопостачальної труби, а не до внутрішньобудинкової мережі газопостачання, яка (труба) обслуговується особисто споживачем та за її кошти. У зв`язку з зазначеним, вона вважає, що мешканці кв. АДРЕСА_1 не споживають житлово-комунальні послуги в частині теплопостачання та газопостачання, зазначених в першому виді робіт (послуг) обов`язкового переліку вартості технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж зазначені в п.2 «Кошторису» та в частині - теплопостачання та газопостачання, зазначених у п. 7 видів робіт (послуг) обов`язкового переліку вартості поточний ремонт внутрішньобудинкових систем (в тому числі, зазначені у п. 3 «Кошторису»). Відповідно до отриманих квитанцій від ТОВ «ЖСК «Проспект Лівобережний» на оплату за утримання будинку на кв. АДРЕСА_1 відповідач щомісячно нараховує суму в розмірі 471,60 грн, яка нараховується без відрахування не спожитих нею житлово-комунальних послуг, а тому вона просила суд, ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача за період з 01 серпня 2023 року по теперішній час та в подальшому до моменту підключення квартири АДРЕСА_1 до внутрішніх систем централізованого опалення та газопостачання здійснити зменшення розміру плати за неспожиті житлово-комунальні послуги в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі обслуговування внутрішньобудинкових мереж), зазначених у п. 2 «Кошторису» вартість технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж та в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі витрати на капітальні роботи), зазначені у п. 3 «Кошторису» з поточного ремонту внутрішньобудинкових систем».

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, адвокат Саєнко І.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що неправильне застосування судом норм матеріального права призвели до підміни поняття реалізації права власності власників квартир у багатоквартирному будинку на поняття щодо його утримання та оплату житлово-комунальних послуг. Судом проігноровано те, що позивачка не потребує технічного обслуговування та ремонту внутрішньобудинкових систем в частині теплопостачання та газопостачання, оскільки не користується послугами теплопостачання та газопостачання з внутрішньобудинкових мереж, а тому вона втратила обов`язок по їх оплаті та набула право на зменшення розміру плати житлово-комунальних послуг. Після здійснення відключення від системи централізованого опалення та гарячого водопостачання, позивачка одноособово забезпечує поточний огляд, ремонт та профілактичні роботи газопроводу, що веде у квартиру від зовнішнього газопроводу, та внутрішньоквартирної системи опалення, що свідчить про ненадання відповідачем вищезазначених послуг, а отже не потребує за це оплати.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. (п.4 ч.4 ст.19 ЦПК України).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 є власницею кв. АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 1998 року, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_2 та договору дарування частини квартири від 26 липня 2001 року, посвідченого ПН ДМНО ОСОБА_3 .

Відповідно до Акту про відключення квартири (нежилого приміщення, секції, під`їзду, будинку) від внутрішніх систем централізованого опалення і гарячого водопостачання» від 31 липня 2007 року, затвердженого на засіданні постійної комісії з розгляду питань з відключення споживача від системи ЦО та ГВП здійснено відключення від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення і ГВГ в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

З 01 серпня 2023 року управителем будинку АДРЕСА_3 з надання послуг з управління багатоквартирним будинком є відповідач ТОВ «ЖСК «Проспект Лівобережний».

Фактично, позивачка з 31 липня 2007 року, як власник квартири АДРЕСА_1 , знаходиться на автономному газопостачанні та теплопостачанні.

Відповідач є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , оскільки з ним співвласниками будинку укладений договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 25 травня 2023 року.

Вказаний договір укладений на виконання рішення загальних зборів співвласників житлового будинку від 05 травня 2023 року, яким визначена особа управителя майна, перелік робот, які мають здійснюватися управителем, кошторис витрат на утримання будинку та прибудинкової території.

За цим договором відповідач надає послугу з управління спільним майном будинку, яка полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території. Послуга з управління, серед іншого, включає в себе забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема обслуговування внутрішньобудинкових систем, поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку, а співвласники будинку АДРЕСА_4 , в свою чергу, взяли на себе зобов`язання оплачувати управителю надані послуги з управління спільним майном будинку.

Позивачка вважає, що вона, як власниця квартири АДРЕСА_1 фактично не споживає житлово-комунальні послуги в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі обслуговування внутрішньобудинкових мереж), зазначених у п. 2 «Кошторису» вартість технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж та в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі витрати капітальні роботи), зазначені у п. 3 «Кошторису» з поточного ремонту внутрішньобудинкових систем», а тому відповідач повинен здійснити зменшення розміру плати за ці неспожиті житлово-комунальні послуги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що житло позивачки знаходиться у багатоквартирному будинку, вона зобов`язана нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносин, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначаються Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (надалі Закон).

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до положень ст. 1 зазначеного Закону, багатоквартирний будинок це житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. Співвласник багатоквартирного будинку це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Управитель багатоквартирного будинку це фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до вказаних положень Закону, позивачка є співвласником багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , оскільки їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_5 в цьому будинку.

Відповідач є управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , оскільки з ним співвласниками будинку укладений договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 25 травня 2023 року, яким визначено перелік робіт, які мають здійснюватися управителем, кошторис витрат на утримання будинку та прибудинкової території, які зокрема полягають в утриманні і ремонті спільного майна будинку та обслуговуванні внутрішньобудинкових систем, а співвласники будинку АДРЕСА_4 взяли на себе зобов`язання оплачувати управителю надані послуги з управління спільним майном будинку.

У відповідності до ст. 1 Закону, до спільного майна будинку належать внутрішньобудинкові системи водопостачання, водовідведення, теплопостачання, каналізації, електропостачання та газопостачання.

Статтею 7 Закону, визначено обов`язки співвласника багатоквартирного будинку, серед яких обов`язок забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку, забезпечувати технічне обслуговування та у разі необхідності проведення поточного і капітального ремонту спільного майна багатоквартирного будинку, виконувати рішення зборів співвласників.

Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону, обсяг зобов`язань та відповідальності кожного співвласника за договором, який є обов`язковим для всіх співвласників, визначається пропорційно до його частки співвласника.

Згідно ч. 28 ст. 10 Закону, рішення зборів співвласників є обов`язковими для всіх співвласників, включаючи тих, які після прийняття таких рішень набули право власності на квартиру чи нежитлове приміщення.

Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону, невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивачка є співвласником багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 , то їй на праві спільної сумісної власності належить спільне майно будинку, в складі якого перебувають внутрішньобудинкові системи водопостачання, водовідведення, теплопостачання, каналізації, електропостачання та газопостачання, а тому вона зобов`язана піклуватися про спільне майно, нести витрати на його технічне обслуговування та поточний ремонт в обсязі, визначеному загальними зборами співвласників будинку та пропорційно площі власної квартири.

Як вказав Верховний Суд при вирішення спору у подібних правовідносинах, спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною (постанова від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18).

Статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Послуга з управління багатоквартирним будинком, відповідно до ст. 5 Закону - є житлово-комунальною послугою, яка споживається позивачем у складі співвласників житлового будинку, оскільки відповідачем здійснюються роботи щодо технічного обслуговування та поточного ремонту спільного майна багатоквартирного будинку, яке належить на праві спільної сумісної власності позивачу в тому числі. Відмова від використання спільного майна (а саме внутрішньобудинкової системи теплопостачання) не є підставою для звільнення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що співвласник багатоквартирного будинку це власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18.

На підставі вищевикладеного, позивачка, як власник квартири, яка обладнана системою індивідуального опалення, зобов`язана нести витрати на обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання.

Колегія суддів наголошує, що оскільки житло позивачки знаходиться у багатоквартирному будинку, вона зобов`язана нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами, а тому підстави для зменшення розміру плати за неспожиті житлово-комунальні послуги в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі обслуговування внутрішньобудинкових мереж), зазначених у п. 2 «Кошторису» вартість технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж та в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі витрати капітальні роботи), зазначені у п. 3 «Кошторису» з поточного ремонту внутрішньобудинкових систем» відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів доходить висновку, що у позивачки відсутні правові підстави для зменшення розміру плати за неспожиті житлово-комунальні послуги в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі обслуговування внутрішньобудинкових мереж), зазначених у п. 2 «Кошторису» вартість технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж та в частині теплопостачання та газопостачання (в тому числі витрати капітальні роботи), зазначені у п. 3 «Кошторису» з поточного ремонту внутрішньобудинкових систем», а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та підміну понять є некоректними та такими, що не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивачка сама обслуговує свої внутришньоквартирні системи та обслуговує зовнішню газову трубу, що йде до її квартири колегією суддів не приймаються, оскільки не спростовують того факту, що квартира АДРЕСА_5 , яка належить позивачці, не є окремим від багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 об`єктом, а отже на позивачку, як на співвласницю багатоквартирного будинку, покладається обов`язок на утримання внутрішньобудинкових систем разом з іншими співвласниками цього будинку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судо першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Саєнка Івана Максимовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 травня 2025 року.

Судді: