Справа № 466/1578/25
Провадження № 2/466/1548/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача, адвоката Галань В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до директора ЛКП «Рясне-402» Пелеховича Ігора Івановича про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ :

18.02.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до директора ЛКП «Рясне-402» Пелеховича Ігора Івановича про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій, який в подальшому уточнив та в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати, що відмовою організувати нарахування плати за вивезення побутових відходів у відповідності до вимог пунктів 2.3. та 2.5. Рішення ЛМР №928 від 09.10.2019 року, директор ЛКП «Рясне-402» І.І. Пелехович свідомо порушує вимоги, передбачені цим Рішенням, та права позивача, як споживача; зобов`язати директора ЛКП «Рясне-402» І.І. Пелеховича організувати роботу по нарахуванню плати за вивезення побутових відходів у відповідності до Рішення ЛМР № 928 від 09.10.2019; зобов`язати директора ЛКП «Рясне-402» І.І. Пелеховича організувати перерахунок плати за три останніх роки за вивезення побутових відходів для мешканців квартири АДРЕСА_1 у відповідності до Рішення ЛМР №928 від 09.10.2019, починаючи з січня 2022 року. Різницю між реально сплаченими за три роки грошима за вивезення побутових відходів мешканцями квартири АДРЕСА_1 та правильно нарахованою платою компенсувати мені за рахунок зарплати директора ЛКП «Рясне-402» І.І. Пелеховича.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що ЛКП «Рясне-402», що є у відповідності до Договору № 24 від 01.05.2019 року (додаток 1) про надання послуги з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_2 управителем, вже багато років здійснює нарахування плати за вивезення побутових відходів з порушенням діючого законодавства.

Це порушення призводить до того, що позивач сплачує за послугу з вивезення побутових відходів, як мінімум, у два рази більше, ніж повинен сплачувати у відповідності до Рішення Львівської Міської Ради №928 від 09.10.2019 року (додаток 2). Суть порушення цього рішення директором ЛКП «Рясне-402» полягає в тому, що нарахування плати власникам квартири за цю послугу повинно здійснюватися від кількості людей, які проживають у цій квартирі, а реально здійснюється від загальної площі квартири. Будь-яка нормальна людина розуміє, що побутові відходи утворюють люди, а не площа.

27.11.2024 року позивач подав заяву (додаток 3), в якій просив директора ЛКП «Рясне-402» І. Пелеховича здійснювати нарахування за вивезення побутових відходів у відповідності до діючого законодавства. У відповіді, яку директор ЛКП «Рясне-402» І. Пелехович надав листом №403/1 від 11.12.2024 року (додаток 4), стверджується, що нарахування здійснюють виходячи з площі квартири з розрахунку на 1м2, бо такий спосіб нарахування передбачений Договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Який конкретно пункт Договору це передбачає не вказується у відповіді.

Такого пункту в Договорі не існує, ОСОБА_2 бреше.

Пункт 2.3. Рішення ЛМР №928 від 09.10.2019 року однозначно вказує, що нарахування плати за послугу з поводження з побутовими відходами здійснюється з врахуванням кількості зареєстрованих осіб у житлових приміщеннях згідно з фактичними даними.

У відповіді директора ЛКП «Рясне-402» посилається на відсутність інформації про кількість зареєстрованих осіб в квартирах будинків, що є на їх обслуговуванні. Такою інформацією, як стверджується у листі, володіють ЦНАПи. Виникає питання, хто заважає чи забороняє директору ЛКП «Рясне-402» дати офіційний запит в ЦНАПи для отримання такої інформації? Йому просто лінь це робити.

Пункт 2.5. Рішення ЛМР № 928 від 09.10.2019 року визначає, що у разі, якщо у житловому приміщенні фактично проживає інша кількість осіб ніж зареєстровано, нарахування плати проводиться з врахуванням кількості фактично проживаючих осіб, що підтверджується відповідним актом. ОСОБА_2 ігнорує цю вимогу, не організовує обстеження квартир на кількість фактично проживаючих осіб.

Наведені вище факти доводять небажання директора ЛКП «Рясне-402» І. Пелеховича організувати роботу ввіреного йому підприємства у відповідності до діючого законодавства.

Стаття 19 Конституції України вимагає: «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.»

Стаття 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначає головне право споживача: «одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів».

Так, як вказує позивач, директор ЛКП «Рясне-402» І.Пелехович свідомо не виконує вимоги Конституції і Законів України. Це порушення законодавства призводить до порушення права позивача, як споживача комунальних послуг, бо він змушений сплачувати за послугу з вивезення побутових відходів більше ніж передбачено законодавством. З врахуванням вищевикладеного, змушений звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Галань В.М. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано положеннями ч.4 ст.55, ст. 124 Конституції України, відповідно до яких кожен має право будь-якими забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивач ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Вказаний будинок перебуває на обслуговуванні ЛКП «Рясне-402».

27.11.2024 року позивач подав заяву директору ЛКП «Рясне-402» Пелеховичу І.І., в якій просив здійснювати нарахування за вивезення побутових відходів з 01.12..2024 у відповідності до діючого законодавства, тобто у відповідності до кількості людей, які проживають у квартирі, а також здійснити у відповідності до закону, який діє вже з 2019 року перерахунок плати за вивезення побутових відходів за останні три роки для квартири АДРЕСА_1 (а.с.8,20).

З відповіді директора ЛКП «Рясне-402» Пелеховича І.І. №403/1 від 11.12.2024 року вбачається, що ЛКП «Рясне-402» проводить мешканцям нарахування у такому самому порядку, як це роблять інші комунальні підприємства м. Львова - виходячи з площі квартири з розрахунку на 1м2. Такий спосіб нарахування передбачений Договором про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Водночас, ЛКП «Рясне-402» не має технічної можливості проводити нарахування іншим чином виходячи з кількості зареєстрованих осіб, бо у ЛКП відсутня актуальна інформація щодо кількості осіб, які зареєстровані у кожній квартирі: вже декілька років ЛКП не мають повноважень щодо здійснення реєстрації осіб чи зняття їх з реєстрації: ці функції вже давно виконують ЦНАПи (а.с.9-21).

Відповідно до частини другої, четвертої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Статтею 3 Закону визначено предмет регулювання цього Закону і суб`єкти у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до вказаної норми Закону, предметом регулювання його норм є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг , а суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом частини першої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний: 1) розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством; 2) пропонувати при укладенні договору ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи (пункт 3 частини першої статті 14 цього Закону); 3) брати участь у конкурсах на набуття права виконувати житлово-комунальні послуги на певній території відповідно до цього Закону; 4) вимагати від споживача дотримання вимог правил експлуатації жилих приміщень та прибудинкової території, санітарно-гігієнічних і протипожежних правил та інших нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; 5) вимагати від споживача своєчасного проведення робіт щодо усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з вини споживача, або відшкодування вартості цих робіт; 6) отримувати компенсацію за надані відповідно до закону окремим категоріям громадян пільги та нараховані субсидії з оплати житлово-комунальних послуг і повертати їх у разі ненадання таких послуг чи пільг; 7) на відшкодування втрат у разі затвердження відповідним органом місцевого самоврядування цін/тарифів нижчими від розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; 8) доступу в приміщення, будинки і споруди для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних та профілактичних оглядів і перевірки показань засобів обліку в порядку, визначеному законом і договором.

Згідно з частиною другою статті 21 Закону, виконавець зобов`язаний: 1) забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; 2) здійснювати контроль за технічним станом інженерного обладнання будинків, квартир, приміщень; 3) підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; 4) надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; 5) своєчасно проводити підготовку жилого будинку і його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; 6) розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 7) утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та/або законодавством; 8) сплачувати споживачу компенсацію за перевищення встановлених термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт у розмірі, визначеному договором або законодавством; 9) вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт; 10) своєчасно за власний рахунок проводити роботи з усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини.

Так, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач не погодився з відповіддю директора ЛКП «Рясне-402» щодо відмови організувати нарахування плати за вивезення побутових відходів у відповідності до вимог пунктів 2.3. та 2.5. Рішення ЛМР № 928 від 09.10.2019 року та просить зобов`язати директора ЛКП «Рясне-402» ОСОБА_3 організувати роботу по нарахуванню плати за вивезення побутових відходів у відповідності до Рішення ЛМР № 928 від 09.10.2019, а також здійснити відповідний перерахунок.

Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Судом встановлено, що, отримавши відзив на позов, у якому наведені запереченням щодо належного відповідача, позивач таких не спростував, а також не заявив клопотання про залучення в якості відповідача чи співвідповідача юридичну особу - в даному випадку ЛКП «Рясне-402», а тому, суд приходить до переконання, що позовні вимоги повинні бути заявлені саме до юридичної особи ЛКП «Рясне-402», яке має об`єктивну можливість виконати рішення суду, а не до виборної особи директора ЛКП, який може бути переобраний у будь-який момент.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

До таких самих правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №705/3876/18, де, зокрема зазначив, що "неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві."

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Як вже зазначалося, цивільний процесуальний закон встановлює, що відповідачем може бути фізична або юридична особа. Проте, відповідач у даній справі - директор ЛКП «Рясне-402» ОСОБА_3 не є юридичною особою, а як фізична особа не може бути відповідачем у спорі з таким предметом позову, оскільки оспорювані позивачем дії ним, як фізичною особою, не вчинялися.

Правом замінювати відповідача за власною ініціативою суд не наділений. Така процесуальна дія означала би порушення судом вищенаведених принципів змагальності та диспозитивності.

Відтак, пред`явлені у цій справі позивачем ОСОБА_1 вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ЛКП «Рясне-402» та не можуть бути розглянуті судом у спорі, в якому таку особу не було залучено відповідачем, оскільки лише за наявності належного відповідача у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення. Без залучення належного відповідача позовні вимоги не можуть бути вирішені. Зазначене узгоджується з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові № 315/236/21 28 грудня 2022 року.

На підставі вищенаведеного, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів, позицію позивача щодо складу осіб які мають брати участь у справі, суд дійшов висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити у зв`язку з пред`явлення позову до неналежного відповідача.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, а позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, судові витрати зі сплати судового збору слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до директора ЛКП «Рясне-402» Пелеховича Ігора Івановича про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: директор ЛКП «Рясне-402» Пелехович Ігор Іванович, РНОКПП НОМЕР_2 , місце праці за адресою: м. Львів, вул. Шевченка, 350а.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 02 червня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук