Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року с-ще Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого - судді Чорної А.О.,

секретаря судового засідання Хорольської І.П.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на житловий будинок.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з восени 1981 року позивач проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З 15.10.191 позивач зареєстрована за даною адресою. Будинок був наданий колгоспом «Гігант», як члену колгоспу. Восени 1981 року був переданий позивачці у власність згідно договору купівлі продажу.

Домоволодіння складається з житлового будинку (позначений в технічному паспорті літ.А1), прибудови (літ.а2), сараю (літ Б1), входу в погріб (літ. Г1), погріба (літ. ПГ1), огорожі (№1-3). Загальна площа будинку становить 68,9 м2, житлова 37,9 м2. Присадибна земельна ділянка не приватизована.

Договір купівлі - продажу між позивачем та колгоспом «Гігант» в органах БТІ не був зареєстрований, і з часом втрачений. Тому позивач позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності на належний їй будинок у зв`язку із втратою правовстановлюючого документу, що посвідчує право власності на нерухоме майно.

Згідно інформаційної довідки КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» право власності на нерухоме майно, розташоване в АДРЕСА_1 , не зареєстроване.

Згідно повідомлення архівного відділу Новомосковської районної державної реєстрації від 26.12.2024 будь-яка інформація стосовно виділення колгоспного будинку колгоспом «Гігант» відсутня.

Згідно довідки Магдалинівської селищної ради від 30.01.2025 житловий будинок в АДРЕСА_1 на баланс селищної ради не передавався.

Позивач зазначає, що вичерпав всі наявні можливості у відновленні правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на об`єкт нерухомого майна.

На підставі наведеного, позивач просить суд визнати за нею право власності на домоволодіння житловий будинок з господарськими спорудами в АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку загальною площею 68,9 м2, житловою 37,9 м2 (позначений в технічному паспорті літ.А1), прибудови (літ.а2), сараю (літ Б1), входу в погріб (літ. Г1), погріба (літ. ПГ1), огорожі (№1-3).

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 17.03.2025 відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, пояснила, що будинок надавався колгоспом. Будувався будинок у 1984 році. Договір купівлі продажу на будинок з колгоспом вона не укладала, у неї такого договору не було, за будинок гроші колгоспу вона сплатила, їй давали довідку, але довідку вона загубила. У будинку вона з чоловіком проживали десь з 1986-1987 року. Земельну ділянку вона не реєструвала. Вона з чоловіком просто жили в будинку, але зараз хоче оформити документи, тому і звернулася до суду з позовною заявою.

Представник Магдалинівської селищної ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, рішення просили прийняти згідно вимог Закону.

Вислухав пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено ст.ст. 12 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 15.10.1981 згідно запису погосподарської книги № 10 та витягу з реєстру територіальної громади від 28.03.2024 (а.с. 19-20).

Як вбачається з копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» 09.03.2022 на замовлення позивача ОСОБА_1 , домоволодіння складається із: житлового будинку (літ А1-1) загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. (побудований у 1984 році), прибудови літ.а2 (побудована у 1984 році), сараю (літ Б1), побудований у 1984 році, входу в погріб (літ. Г1), побудований у 1984 році, погріба (літ. ПГ1), побудований у 1984 році, огорожі (№1-3). (а.с. 6-11).

З інформаційної довідки КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 07.01.2025 № 00/18/02-25 вбачається, що право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» не зареєстровано (а.с.12).

Згідно повідомлення архівного відділу Новомосковської районної державної реєстрації від 26.12.2024 надати завірений належним чином архівний витяг про виділення колгоспного будинку ОСОБА_2 за 1983-1984 роки не можливо, так як такої інформації серед документів (протоколів) фонду № 172 «Колгос «Гігант» пізніше КДСП «Нива» Жданівської сільської ради» не знайдено. (а.с. 18)

Згідно довідки Магдалинівської селищної ради від 30.01.2025 житловий будинок в АДРЕСА_1 в комунальну власність та на баланс селищної ради під час реорганізації Жданівської сільської ради та приєднання до Магдалинівської селищної ради не передавався. (а.с. 21)

Згідно довідки Жданівського старостинського округу № 1 Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області від 14.03.2025 згідно погосподарської книги № 2 Жданівського старостинського округу № 1 домогосподарство, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , рахується за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 22)

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що він був членом колгоспу та позивачка ОСОБА_1 та її покійний чоловік теж були членами колгоспу. ОСОБА_1 разом з чоловіком з 1987 року проживали у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 і на теперішній час проживає у будинку. Колгосп будував будинки та надавали будинки членам колгоспу. Він укладав договір з колгоспом на будинок.

Надаючи оцінку встановленим у судовому засіданні обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦПК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності на майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, позивач вказує на те, що втратила правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності на житло.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Таким чином, на спірні правовідносини також поширюється дія норм ЦК Української РСР, який був чинним до 01 січня 2004 року.

Згідно ст. 224 ЦК (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 153 ЦК в редакції 1963р.)

Крім того, у ст. 61 ЦК (в редакції 1963 р.) зазначено, що сторони можуть домовитися про укладення угоди під умовою. Угода визнається укладеною під відкладальною умовою, якщо сторони поставили виникнення прав і обов`язків у залежність від обставини, щодо якої невідомо, станеться вона чи не станеться.

Згідно ст. 227 ЦК (в редакції 1963 р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

При цьому, ст. 134 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що жилий будинок, що знаходиться в сільській місцевості (або частина його), може відчужуватись громадянинові лише за умови, коли йому в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком продажу будинку на знос. А відповідно до положень ст. 35 Закону УРСР «Про державний нотаріат» 1974 pоку, що діяв до 1 січня 1994 року, угода про відчуження жилого будинку (частини будинку), який знаходиться в сільській місцевості, посвідчується лише за умови, що набувачу в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку, за винятком випадків продажу будинків на знос чи перенесення.

Матеріали справи не містять доказів укладання договору купівлі продажу між позивачем ОСОБА_1 та колгоспом «Гігант» та належності, на момент укладення договору купівлі-продажу, колгоспу «Гігант» відчужуваного житлового будинку, як і не містять доказів надання позивачу в установленому порядку в користування земельної ділянки при будинку.

Також, позивачем не надано суду доказів повного розрахунку по договору купівлі продажу, не надано касових ордерів чи інших документів, які б підтверджували оплату за будинок по договору.

Таким чином, позивачем не доведено, що умови угоди виконані між сторонами належним чином, вартість будинку сплачена повністю.

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

При вирішенні спорів про визнання права власності на майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року №533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, та іншими нормативними актами які діяли на момент закінчення будівництва будинків.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідно до довідки КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» від 07.01.2025 №00/18/02-25, право власності на домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Як вбачається з копії технічного паспорту від 09.03.2022, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , житловий будинок, прибудови, сарай, погріб побудовані у 1984 році.

Тобто, на час побудови спірного домоволодіння, питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ), який Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року №8502-ІІ був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою на підставі Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова), які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 постанови визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом та постановою, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок визнавався сам факт спорудження ним нерухомого майна з додержанням вимог цих актів законодавства.

На час побудови спірного будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до п.1 розділу 1 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводило бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Пунктом 4 розділу 1 Інструкції встановлено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно з пунктом 7 Інструкції реєстрація здійснювалась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік (далі - Перелік) яких додано до вказаної Інструкції).

За пунктом 10 Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Згідно з п.14 Переліку нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію віднесені до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР.

Відповідно до п.9 Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23 серпня 1952 року "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР".

Правові акти, які діяли на час будівництва спірного будинку, не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Отже, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог, зазначених актів законодавства, та прийняття будинку в експлуатацію.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

До самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року, якщо їх відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил підтверджується технічним паспортом, складеним за результатами технічної інвентаризації.

Позивачка в позовній заяві посилається на те, що спірний будинок був побудований до 05 серпня 1992 року.

Суд наголошує на тому, що виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачкою не надано жодних доказів того, що будівництво спірного домоволодіння було здійснено на відведеній для цієї мети земельній ділянці.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідною комісією будинок приймався в експлуатацію, БТІ був складений висновок про технічний стан будинку (будівлі), була проведена реєстрація такого будинку в бюро технічної інвентаризації виконкому місцевої Ради депутатів трудящих саме на час його будівництва.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Суду надано довідку Жданівського старостинського округу № 1 Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, згідно якої ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 15.10.1981 (згідно запису погосподарської книги № 10).

Натомість, з долученого до позовної заяви копії технічного паспорту від 09.03.2022, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , житловий будинок, прибудови, сарай, погріб побудовані у 1984 році.

Право власності на спірне домоволодіння за позивачем зареєстровано не було, будь-якого документу, що засвідчує виникнення речового права на таке майно за забудовником у матеріалах такої справи також не міститься.

Висновок БТІ складений на замовлення позивачки 09.03.2022 не свідчить про доведеність заявлених позовних вимог.

Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV), дія якого поширюється на державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

За загальним правилом державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав (ч.5 ст.3 Закону №1952-IV).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав (ч.2 ст.18 Закону №1952-IV).

Так, відповідно до пункту 77 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції постанови КМУ від 23.08.2016 №553) (далі Порядок), державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва.

Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених пунктами 78,79 та 80 цього Порядку.

Відповідно абзацу 3 пункту 78 Порядку документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року.

Відповідно до п.79 Порядку державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у разі присвоєння завершеному будівництвом об`єкту адреси без застосування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва проводиться за наявності документа, що підтверджує присвоєння такому об`єкту адреси, крім випадку, передбаченого абзацом другим цього пункту. Такий документ за наданими заявником у заяві реквізитами та відомостями про суб`єкта, що здійснював присвоєння закінченому будівництвом об`єкту адреси, отримується державним реєстратором шляхом звернення до відповідного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, державному реєстратору подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Відповідно до пункту 80 Порядку державна реєстрація права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, також може проводитися на підставі документів, передбачених статтею 31 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст.31 Закону № 1952-IV для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 1952-IV за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Отже, діючим законодавством встановлений позасудовий порядок державної реєстрації права власності на житлові будинки, які збудовані до 05 серпня 1992 року, а у випадку прийняття державним реєстратором рішення про відмову в державній реєстрації, особа має право на оскарження цього рішення до Міністерства юстиції, його територіальних органів або до суду.

Разом з тим, доказів на підтвердження звернення до державного реєстратора з відповідною заявою, та рішення державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно позивачем суду не надано.

Виходячи з матеріалів справи, зокрема з технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що житловий будинок побудовано до 5 серпня 1992 року, однак в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості реєстрації права власності на вказане нерухоме майно за умови подання позивачем державному реєстратору документів, які визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно, та вирішувати питання, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Позивачем не наведено обставин і доказів, які б свідчили про порушення його прав відповідачем та наявності підстав для визнання права власності на житловий будинок у судовому порядку.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч.2 ст.141 ЦК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 13, 76-81, 141, 259, 263- 265, 268, 354 ЦПК України суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Магдалинівської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач Магдалинівська селищна рада Новомосковського району Дніпропетровської області, , місцезнаходження: 51100, Дніпропетровська область, Новомосковський район, смт. Магдалинівка, вул. Центральна, буд.32.

Суддя А.О. Чорна