Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9030/2025
Головуючий у суді першої інстанції І.А. Усатова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

29 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Департамент патрульної поліції

відповідач Державна казначейська служба України

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, подану представником Ковальським Євгенієм Романовичем, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнутиз Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн. у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням командира взводу роти №1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП, старшим лейтенантом поліції Захарчук Р.В., було 16 лютого 2024 року винесено постанову про накладення на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 N724407, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.2 ст. 122, ч.2 ст.127, ч.2 ст.36 КУПАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 510,00 грн. У вищевказаній постанові зазначено, що 16.02.2024 об 16 год. 32 хв. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом AUDI А4 р.н. НОМЕР_1 , на вулиці перехресть Покровська-Сціборського здійснив проїзд перехрестя на заборонений червоний колір світлофору та під час зупинки на вимогу працівників поліції не увімкнув аварійну світлову сигналізацію, чим порушив п.п.8.7.3 «е» та 9.9 «б» ПДР України.

13.05.2024 Богунським районним судом міста Житомира було ухвалено рішення по справі N295/3229/24, відповідно до якого було скасовано постанову від 16.02.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 N724407, винесену командиром взводу №2 роти №1 батальйону УПП в Житомирській області ДП Захарчуком Р.В., якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення було закрито. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Моральна шкода мотивована тим, що працівниками патрульної поліції грубо порушені права позивача, що призвело до необґрунтованого притягнення його до адміністративної відповідальності. У результаті неправомірних дій відбулись суттєві зміни у житті позивача, а саме необхідність захисту своїх порушених прав, що призвело до душевних хвилювань.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду Департамент патрульної поліції, через свого представника Ковальського Є.Р. звернувся з апеляційною скаргою, а якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, Департамент ПП зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки факту відсутності будь-яких доказів того, що дії працівників Департаменту патрульної поліції по складенню постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності були незаконними, що могло б бути, передбаченою ст. 1174 ЦК України підставою для відшкодування йому, заподіяної такими діями, шкоди.

Також судом не враховано, що не підлягають до застосування в цьому випадку положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.94 № 266/94-ВР, оскільки відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосувати адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Таким чином, на думку апелянта, до позивача не було застосовано жодного, передбаченого КУпАП адміністративного стягнення, а складена постанова про адміністративне правопорушення була скасована судом та в подальшому не породжувала правові наслідки для позивача щодо її виконання.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що рішенням суду про скасування постанови, дії інспектора не визнавалися неправомірними.

Вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного рішення суду по вказаному факту немає, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції.

Просить, рішення Солом`янського районного суду м. Києва залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції без задоволення.

Зазначає, що працівники Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції своїми діями грубо порушили порядок встановлення факту адміністративного правопорушення, його фіксування та оформлення, що спричинило незаконне притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яке є порушенням його прав та законних інтересів, як громадянина України та примусове доставлення до закладу охорони здоров`я для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Через зазначені дії працівників поліції він був змушений витрачати час, зусилля та кошти з метою відновлення його порушених прав та законних інтересів. До моменту винесення остаточного рішення по вищевказаній справі перебував у постійному стресі, був та залишається обуреним через таке зухвале та ганебне порушення як законодавства України так і його прав працівниками правоохоронного органу, які мають захищати закон та права громадян України, а не порушувати їх.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6- 440цс16 від 25 травня 2016 року.

Позивач звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що не вчиняв протиправних дій, які б давали законні підстави поліцейським притягати його до адміністративної відповідальності, шляхом винесення вказаної постанови, та примусово доставляти до КНП «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради із метою проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння і змушення його здавати біологічне середовище (сечу) в баночки.

Відверто незаконне втручання в охоронювані законом права та їх порушення, нахабне порушення основних принципів притягнення до відповідальності, у тому числі адміністративної, завдало йому моральних страждань у вигляді сильних емоційних переживань, обурення та хвилювань. Зазначені дії поліцейських образили та поставили під сумнів його порядність та добре ім`я, тому він був вимушений доводити суспільству свою чесність і порядність як громадянина, шляхом відстоювання своїх прав та доведення протиправних дій поліцейських в судовому порядку.

На думку позивача, в рамках судового провадження було доведено протиправність дій працівників поліції, що є підставою для компенсації моральної шкоди.

Відповідачем Державною казначейською службою України відзив на апеляційну скаргу не подано.

У відповідності до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених позовних вимог, відтак в іншій частині колегією суддів не переглядається.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків, а тому з урахуванням середньої тривалості провадження у справі про адміністративне правопорушення, вимог розумності та справедливості, прийшов до висновку, що відшкодуванню підлягає на користь позивача моральна шкода в розмірі 1500 грн, яка буде належною та достатньою для її покриття.

У своєму рішенні суд послався на положення статей 1174, 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися в повній мірі, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 13.05.2024 Богунським районним судом міста Житомира в порядку адміністративного судочинства було ухвалено рішення по справі №295/3229/24, відповідно до якого позов ОСОБА_1 було задоволено, було скасовано постанову від 16.02.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №724407, винесену командиром взводу №2 роти №1 батальйону УПП в Житомирській області ДП Захарчуком Р.В., якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за скоєння адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 122 КУпАП, а також закрито справу про адміністративне правопорушення. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Фактично доводи апеляційної скарги ґрунтуються на недоведенні позивачем факту незаконності дій відповідача та факту заподіяння моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки постанова про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №724407, згідно з якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та застосовано відносно нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 гривень за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП скасована, а провадження у справі закрито.

Таким чином, протиправність дій відповідача установлена судовим рішенням.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів завдання моральної шкоди, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року у справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61 1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі N 477/874/19 (провадження N 14-24цс21)).

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на протиправність дій працівників поліції, що полягали у психологічному знущанні, приниженні честі та гідності позивача.

Доводи апеляційної скарги в цій частині, колегія суддів відхиляє, оскільки протиправність дій відповідача установлена судовим рішенням.

За установлених обставин, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог є правильними та такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність вирішення спору.

Верховний Суд у справі №312/262/18 вказав: «…позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом…".

Однак, в межах цієї справи працівниками поліції прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення, яка в подальшому була скасована судом.

Разом з цим, колегія суддів уважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, зокрема, послався на положення статей 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону №266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно абзацу 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Ретельний аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що поліцейський, який розглядає справу про адміністративне правопорушення та складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Отже, колегія суддів уважає, що у разі скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, прийнятої працівником поліції, та закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, відповідальність за яке передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП відшкодування шкоди особі, відносно якої складено постанову, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року підлягає зміні, шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на статтю 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вказані норми матеріального права не регулюють спірні правовідносини, що виникли між сторонами по даній справі.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року посилання на статтю 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

В іншій частині рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна