Справа №173/2454/23
Провадження №2/173/42/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого судді Петрюк Т.М.

При секретареві Рудовій Л.В.

За участю: представника позивача Решетніка О.Ю

Третьої особи ОСОБА_1 ,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження в місті Верхньодніпровську цивільну справу за позовом Верхньодніпровської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна ,

ВСТАНОВИВ:

15.08.2023 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач Верхньодніпровська територіальна громада в особі Верхньодніпровської міської ради до ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування нерухомого майна.

20.09.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

21.09.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 15.11.2023 року.

15.11.2023 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 30.01.2024 року в зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи.

21.12.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності.

21.12.2023 року від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, надійшов відзив на позовну заяву

30.01.2024 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 02.04.2024 року за клопотанням представника позивача.

02.04.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 25.06.2024 року.

25.06.2024 року розгляд справи відкладено на 22.10.2024 року, через відсутність електропостачання

22.10.2024 року розгляд справи відкладено на 29.01.2025 року в зв`язку з неявкою сторін у судове засідання.

29.01.2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 01.04.2025 року.

01.04.2025 року розгляд справи відкладено на 21.05.2025 року в зв`язку з неявкою відповідача.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

21.05.2025 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Згідно заявлених позовних вимог за поданою позовною заявою позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210) проведену за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василь Антонович № 41331142 від 29.05.2018 року з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на вказану квартиру (номер запису про речове право 26364995)

Витребувати у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Верхньодніпровської територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210). Та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: в 2017 році ОСОБА_1 звернулася до Верхньодніпровського районного суду з позовною заявою до наступних відповідачів - ТОВ «Верхньодніпровський завод потужного радіобудування», Новомиколаївської селищної ради та КП «Житловик» з позовною заявою, про визнання права власності за набувальною давністю на квартиру в гуртожитку АДРЕСА_1 , позовні вимоги якої, рішенням Верхньодніпровського районного суду від 13.12.2017 року по справі № 173/1337/17, було задоволено в повному обсязі.

14.03.2018 року ОСОБА_1 , зареєструвала за собою речове право на об`єкт житлової нерухомості - квартиру загальною площею 42,6 кв.м., з яких житлової площі 20,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Номер відомостей про речове право - 25293947.

Далі, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2018 року у судовій справі було відкрито апеляційне провадження.

За результатами розгляду апеляційної скарги, на рішення суду першої інстанції, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.09.2018 року апеляційна скарга Виконуючого обов`язки керівника Жовтоводської місцевої прокуратури подана в інтересах держави в особі Новомиколаївської селищної ради, була задоволена повністю. Зокрема, рішення суду першої інстанції було скасоване та у справі судом апеляційної інстанції було ухвалене нове рішення, яким в задоволені позовних вимог громадянки ОСОБА_1 було відмовлено повністю.

29.05.2018 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі/продажу спірної квартири з ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Питомцем Василем Антоновичем та зареєстровано в реєстрі за номером 444.

29.05.2018 року приватним нотаріусом Питомцем В.А., в якості державного реєстратора, на підставі рішення (індексний номер 41331142) було внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право - 26364995 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за новим власником ОСОБА_2 . Одночасно, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було припинено речове право № 25293947 на спірну квартиру яке було зареєстроване 14.03.2018 року за ОСОБА_1 .

Позивач зазначає, що на момент укладення договору купівлі - продажу спірної квартири, твердження ОСОБА_1 , про те, що на момент укладення договору, щодо вказаної квартири, зокрема, не ведуться судові спори, не відповідали дійсності, з огляду на відкрите провадження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до абзацу першого пункту 7-1 розділу V Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 року №709-р було визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Дніпропетровської області згідно з додатком до цього розпорядження.

Відповідно до п.2 «Перелік територіальних громад Дніпропетровської області» зазначеного додатку, до території Верхньодніпровської міської територіальної громади (з адміністративним центром м. Верхньодніпровськ) входять наступні територіальні громади - Верхньодніпровська, Боровківська, Бородаївська, Водянська, Ганнівська, Дніпровокам`янська, Дніпровська, Зарічанська, Мишуринрізька, Новомиколаївська, Першотравенська та Пушкарівська.

Рішенням Верхньодніпровської міської ради від 11.03.2021 року №125-5/ІХ «Про затвердження передавального акту Новомиколаївської селищної ради та припинення Новомиколаївської селищної ради», було припинено Новомиколаївську селищну раду, як юридичну особу в результаті реорганізації шляхом приєднання до Верхньодніпровської міської ради. Відповідно до п. 4 зазначеного рішення, Верхньодніпровська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Новомиколаївської селищної ради.

В подальшому, рішенням Верхньодніпровської міської ради від 12.10.2021 року №520-11/ІХ «Про утворення Новомиколаївського старостинського округу Верхньодніпровської міської територіальної громади», в межах Верхньодніпровської міської територіальної громади було утворено Новомиколаївський старостинський округ з центром в селищі міського типу Новомиколаївка, що складається з смт.Новомиколаївка, сіл Братське, Воєводівка,Чепине та Чкаловка.

За доводами позивача ОСОБА_1 уклала правочин з купівлі продажу квартири під час процедури апеляційного оскарження рішення Верхньодніпровського районного суду від 13.12.2017 року, яке є по своїй сутті первинним правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності ОСОБА_1 на квартиру

Враховуючи зазначене, Позивач виражає намір скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , проведену за ОСОБА_2 , на підставі рішення приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Питомець Василь Антонович № 41331142 від 29.05.2018 року з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на вказану квартиру та витребувати у відповідача на користь Верхньодніпровської територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради вказану квартиру.

Зазначені обставини і стали підставою звернення до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, давши пояснення фактично викладені в матеріалах справи.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. В минулих судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Свої заперечення обгрунтувала тим, що зазначену квартиру вона купила за оплатним правочином. При цьому вона продала свою квартиру в іншому населеному пункті з метою купівлі цієї квартири. Правочин був оформлений за законом, вона ніяким чином закон не порушувала. І при відібранні у неї квартири вона та її син-інвалід буде позбавлена права на житло.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що на момент посвідчення договору купівлі - продажу заборона відчуження вказаної квартири була відсутня, про будь які спори та, зокрема, апеляційне провадження вона не знала та є добросовісним набувачем.

За доводами відповідача позивачем не доведено належним чином, що саме він є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Новомиколаївської селищної ради, а тому є неналежним позивачем по справі.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 проти позовних вимог заперечувала. Після загибелі чоловіка, який працював на заводі, вона отримала ордер на спірну квартиру. Проживала в даній квартирі разом з дітьми досить тривалий час, більше десяти років. В подальшому вирішили встановити право власності в судовому порядку, після чого продала вказану квартиру відповідачеві, шляхом укладення договору купівлі-продажу.

У відзиві на позовну підтвердила доводи позивача про те, що на момент укладення договору купівлі - продажу вона дійсно в присутності нотаріуса стверджувала, що вказана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, оскільки справді так вважала.

Проте, за доводами третьої особи, скасування судового рішення, яким було припинено право власності на належне їй майно, через великий проміжок часу, не може мати наслідком скасування усіх правочинів, оскільки в такому разі були б порушені права кінцевих власників такого майна, які придбали його вільним від обтяжень, тому на них не можуть бути покладені ризики захисту попереднім власником своїх прав. Така ситуація порушувала б принципи остаточності судового рішення, стабільності цивільних відносин та ділового обороту, принцип правової визначеності.

Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини

Судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, від 13.12.2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Верхньодніпровський завод потужного радіобудування», Новомиколаївської селищної ради, комунального підприємства «Житловик» про визнання права власності за набувальною даністю, було задоволено та визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованою за адресою за адресою: АДРЕСА_2 ІПН НОМЕР_1 право власності за набувальною давністю на квартиру в гуртожитку АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки № 326328605 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 14.03.2018 року за ОСОБА_1 зареєстровано речове право на об`єкт житлової нерухомості - квартиру загальною площею 42,6 кв.м., з яких житлової площі 20,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Номер відомостей про речове право - 25293947.

29.05.2018 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі - продажу квартири з ОСОБА_2 , який було посвідчено приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Питомцем Василем Антоновичем та зареєстровано в реєстрі за номером 444, що підтверджується відповідною копією договору купівлі-продажу квартири.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.04.2018 року, апеляційну скаргу Виконуючого обов`язки керівника Жовтоводської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Новомиколаївської селищної ради задоволено, рішення Верхньодніпровського районного суду від 13.12.2017 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач прохає скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру та витребувати квартиру із незаконного володіння відповідача, оскільки відпала підстава за якою дана квартира була відчужена.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладеніу постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах№ 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 рокуу справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі№ 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі№ 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Відповідно до статті 387, частини третьої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України- Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 рокупо справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) виклала правовий висновок, «що можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування передбачуваними.

Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 ,. набула права власності на спірну квартиру за оплатним договором купівлі-продажу.

Як вбачається з ухваленого рішення Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області, від 13.12.2017 року, остання відповідно до чинного на час його ухвалення законодавства набуло чинності 24.12.2017 року.

Договір купівлі продажу спірної квартири був укладений 29.05.2018 року.

Постанова про відкриття апеляційного провадження за даним рішенням постановлена 27.04.2028 року. Проте позивачем не доведено, що дана постанова на час укладення правочину була відома відчужувачу квартири.

Постанова, якою скасоване рішення Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області, від 13.12.2017 року, Апеляційним судом Дніпропетровської області винесена 05.09.2018 року.

Таким чином стверджувати, що відчужувач спірної квартири діяв недобросовісно суд не вбачає підстав, оскільки суду не надано доказів того, що час укладення договору купівлі-продажу квартири відчужувач достовірно знала про відкриття провадження апеляційним судом на рішення суду першої інстанції, яким за відчужувачем визнане право власності на дану квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 , в силу положень ч. 1 ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем та набула право власності на спірну квартиру за оплатним правочином.

В силу положень п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України позивач має право ставити вимоги про витребування майна від відповідача ОСОБА_2 , оскільки спірна квартира вибула з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Проте положення статті 390 ЦК України захищають права і добросовісного набувача, а саме добросовісний набувач має право на компенсацію вартості придбаного майна, відшкодування затрат на його утримання та поліпшення такого майна.

В свою чергу позивач пред`являючи даний позов не ставить питання щодо захисту прав відповідача, як добросовісного набувача за оплатним правочином.

Крім того подаючи даний позов позивач просить витребувати у відповідача спірну квартиру, тобто житлове приміщення та таким чином позбавити відповідачку та членів її сім`ї права на житло.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України - Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так позивачем за даним позовом є Верхньодніпровська міська територіальна громада. Предметом позову є житлове приміщення, яке просить витребувати позивач та скасувати державну реєстрацію на нього.

В свою чергу житлове приміщення (квартира) відноситься до тих об`єктів нерухомості, які можуть перебувати у приватній власності фізичної особи. Подаючи даний позов позивач обґрунтовує його лише тими підставами, що рішення суду, яке стало підставою для виникнення права власності у відповідача на спірне житло скасоване. Проте не обґрунтовує та не надає доказів того, що перебування спірної квартири у власності відповідачки, порушує права інших осіб чи суспільні інтереси, що відповідачка неналежно користується та утримує дану квартиру, використовує її не за призначенням тощо.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 по справі № 917/1739/17.

Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі Конвенція), охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду України від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц Верховний Суд України прийшов до наступного висновку - Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Таким чином витребування житла у відповідачки, як у добросовісного його набувача, позбавить її гарантованого Конституцією України права на житло, що розцінюється судом як неспівмірний спосіб захисту порушеного права позивача, як власника житла. Оскільки саме на орган місцевого самоврядування покладаються як обов`язки гарантування захисту конституційних прав громадян так і захисту їх прав на житло.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Крім того відповідачем подана заява про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦЕК України - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В відповідно ст. 257 ЦК України - Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До віндікаційного позову підлягає застоуванню строк позовної давності в три роки, який пропущений позивачем.

Судом встановлено, що позивачем при поданні позову пропущений строк позовної даності.

Посилання позивача не те, що ним строк позовної давності не пропущений, оскільки до нього як до правонаступника Новомиколаївської селищної ради права та обов`язки перейшли лише у березні 2021 року, суд вважає безпідставними.

Так як до правонаступника переходять права та обов`язки в обсязі, що існував на момент переходу цих прав та обов`язків, якщо інше не встановлено договором або законом, в тому числі і щодо строків позовної давності.

Проте? оскільки судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з фактичних обставин, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, як самостійну підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 5 368.00 грн ., покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ

У задоволенні позовних вимог за позовом Верхньодніпровської міської територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради, код ЄОПОУ 04052595, юридична адреса: 51600 пр. Шевченка, 21 м. Верхньодніпровськ Кам`янського району Дніпропетровської області до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210) та витребування у ОСОБА_2 на користь Верхньодніпровської міської територіальної громади в особі Верхньодніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в загальній сумі 5 368.00 грн., покласти на Верхньодніпровську міську територіальну громаду в особі Верхньодніпровської міської ради

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення .

Повний текст рішення складений 31.05.2025 року.

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 05.06.2025 року

Дата набрання законної сили: 01.07.2025 року