ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1034/25 Справа № 175/1976/23 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2024 року в цивільній справі номер 175/1976/23 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулось АТ КБ «ПриватБанк» із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що27.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №DNL0GA000000694, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит 71214,00 доларів США на термін до 27.03.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно з умовами кредитного договору. Одночасно з цим, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки від 27.03.2008 року.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і після її смерті відкрилася спадщина. Спадкоємицею ОСОБА_2 є її донька ОСОБА_1 .

Заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №DNL0GA000000694 становить 64506,15 доларів США, та складається з: заборгованість за тілом кредиту 25178,40 доларів США; заборгованість за відсотками 7317,40 доларів США; заборгованість комісією 260,35 доларів США, пеня 31750,00 доларів США.

Позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором №DNL0GA000000694 у розмірі 64506,15 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 25178,40 доларів США; заборгованості за відсотками 7317,40 доларів США; заборгованості комісією 260,35 доларів США, пені 31750,00 доларів США.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2024 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2024 року в цивільній справі №175/1976/23 та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідачки судові витрати..

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

03.04.2019 року до банку було надано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , що підтверджується знімком екрану із банківського комплексу, який міститься в матеріалах справи.

30.12.2020 року банком була направлена претензія кредитора до Дніпровської районної державної нотаріальної контори.

05.11.2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину, лише на частину спадкового майна, а саме на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 на праві власності також належить будинок за адресою АДРЕСА_2 .

Зважаючи на те, що на вищезазначене нерухоме майно нотаріусом не видано відповідачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом, яка залишилася після смерті позичальниці, але, вжиття дій щодо ініціювання процедур для одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину відносяться до повноважень/ініціатив спадкоємця померлої боржниці, та не можуть бути вчинені з ініціатив АТ КБ «Приватбанк», тому на думку позивача, правовідносини з отримання відповідачкою спадщини тривають, продовжуються.

Банк заявив претензійну вимогу до спадкоємців померлого боржника, шляхом направлення, в тому числі, але не виключно: до державної нотаріальної контори, та до спадкоємців (копії претензій та копії поштових реєстрів про направлення претензій додані у додатках до позовної заяви) у строк не після, а до видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухомість відповідачці ОСОБА_1 , а саме відповідачкою не отримано свідоцтво про право на спадщину на будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, строк встановлений ст. 1281 ЦК України банком не пропущено.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Грищенко І.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачка просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.09.2024 року по справі №175/1976/23 - залишити без змін.

Посилання апелянта на те, що оскільки ОСОБА_1 не отримала свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно, то норма частини другої статті 1281 ЦК України не застосовується тому, що правовідносини продовжуються, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки, як зазначалось вище, ця норма починає дію з моменту навіть оформлення частки спадкового майна, та не може бути видано свідоцтво на право на спадщину на майно, яке знаходиться в іпотеці і під забороною будь-якого відчуження.

Сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань, що є беззаперечною підставою для відмови в позові з урахуванням додатків до позову, а саме претензій, які направлені поза встановленими строками.

Оскаржуване рішення мотивоване не тільки пропуском позивачем строку, передбаченого ст. 1281 ЦК України, що, безумовно є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, а і неможливістю визначити суму кредитної заборгованості спадкодавця через наявність рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2016 року по справі №175/25/15-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №DNL0GA від 27.03.2008 року в розмірі 44998,35 доларів США. Зазначене рішення суду набрало чинності та примусово виконується саме ОСОБА_3 , який є поручителем в кредитних відносинах між банком та ОСОБА_2 . В судовому засіданні представник позивача не заперечував про наявність такого рішення і зауважив, що Банк звернувся до його примусового виконання саме ОСОБА_3 . На день розгляду справи по суті назвати конкретну суму заборгованості саме у ОСОБА_2 не зміг.

Звернувшись у 2015 році з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач реалізував своє право на захист порушених прав та вирішив просити солідарну відповідальність як з боржника так і з поручителя, що і було задоволено судом. Таким чином, через те, що ОСОБА_2 померла, заборгованість за кредитним договором сплачує ОСОБА_3 , як солідарний боржник. У іншому випадку це є подвійне стягнення одного зобов`язання: солідарно з поручителя та боржника за рішенням суду та зі спадкоємця, відповідно до ст. 1282 ЦК України, що є неприпустимим з урахуванням ст. 62 Конституції України.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Грищенко І.В. апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 24, 25, 30, 32, том 5).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю позивача.

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 27.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) 27.03.2008 року був укладений кредитний договір №DNL0GA000000694, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит 71214,00 доларів США на термін до 27.03.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов кредитного договору (а.с. 12-16, том 1).

27.03.2008 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DNL0GA000000694 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки (а.с. 17-18зв, том 1).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 22, том 1).

До матеріалів справи долучено копію спадкової справи №242/2019, заведену після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с. 2-188зв, том 1).

Спадкоємицею ОСОБА_2 є її донька, ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією з ЄДРСР рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2016 року в справі №175/25/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNL0GA від 27.03.2008 року в розмірі 44998,35 доларів США, що за курсом 12,95 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.10.2014 року складає 582728,69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом: 38131,62 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом: 3377,10 доларів США; заборгованості по комісії за користуванням кредитом: 1226,65 доларів США, а також штрафів відповідно до договору: штраф (фіксована частина): 19,31 доларів США; штраф (процентна складова): 2141,86 доларів США.

Судове рішення виконується поручителем ОСОБА_3 .

АТ КБ «ПриватБанк» отримав відомості про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач скористався правом на пред`явлення своєї вимоги, про що свідчать претензія кредитора від 21.12.2020 року за номером 80327DNH0S260, яка направлена до Дніпровської державної нотаріальної контори 30.12.2020 року та лист-претензія від 31.01.2023 року, який направлений спадкоємцю 15.02.2023 року (а.с. 179-180, том 2; а.с. 27, 29, том 1).

Згідно з розрахунком, доданим позивачем до заяви про зменшення позовних вимог, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №DNL0GA000000694 становить 64506,15 доларів США, та складається з: заборгованість за тілом кредиту 25178,40 доларів США; заборгованість за відсотками 7317,40 доларів США; заборгованість за комісією 260,35 доларів США, пеня 31750,00 доларів США (а.с. 168-171, том 3).

До матеріалів справи долучено виписки за кредитним договором №DNL0GA000000694 (а.с. 2-206, 215-245зв, том 3; а.с. 1-152, том 4).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Отже, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Відповідно до частин 2, 3 статті 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Разом з тим, частина 4 цієї статті передбачає, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №522/407/15-ц (провадження №14-53цс18) зроблено висновок, що «оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань».

Нормами статті 541 та статті 543 Цивільного кодексу України встановлено особливості правового інституту солідарних боржників та виконання ними солідарного обов`язку. Зокрема, встановлено, що солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 по справі № 198/305/15-ц зазначено, що наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основний з яких зазначено в частині першій цієї статті, а саме: у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу. Тому з огляду на солідарний обов`язок боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 27.03.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (кредитор) та ОСОБА_2 (позичальник) 27.03.2008 року укладений кредитний договір №DNL0GA000000694, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит 71214,00 доларів США на термін до 27.03.2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом, згідно умов кредитного договору.

27.03.2008 року в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №DNL0GA000000694 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Згідно з інформацією з ЄДРСР рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.09.2016 року в справі №175/25/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNL0GA від 27.03.2008 року в розмірі 44998,35 доларів США, що за курсом 12,95 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 10.10.2014 року складає 582728,69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом: 38131,62 доларів США; заборгованості за процентами за користування кредитом: 3377,10 доларів США; заборгованості по комісії за користуванням кредитом: 1226,65 доларів США, а також штрафів відповідно до договору: штраф (фіксована частина): 19,31 доларів США; штраф (процентна складова): 2141,86 доларів США.

Судове рішення виконується поручителем ОСОБА_3 .

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтоване встановлено, що рішення суду про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя виконується саме поручителем ОСОБА_3 .

Позивач не довів розмір суми заборгованості спадкодавця - ОСОБА_2 перед кредитором на день смерті.

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

АТ КБ «ПриватБанк» отримав відомості про смерть ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

05.11.2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину.

Позивач скористався правом на пред`явлення своєї вимоги, про що свідчать претензія кредитора від 21.12.2020 року за номером 80327DNH0S260, яка направлена до Дніпровської державної нотаріальної контори 30.12.2020 року та лист-претензія від 31.01.2023 року, який направлений спадкоємцю 15.02.2023 року

Таким чином, строк для пред`явлення позивачем як кредитором спадкодавця своїх вимог до спадкоємця почав перебіг з 05.11.2019 року та закінчився 05.05.2020 року.

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки рішення суду про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя виконується саме поручителем; позивачем як кредитором спадкодавця пропущено строк для пред`явлення своїх вимог до спадкоємця, тобто відповідачки, а сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 червня 2025 року.

Судді: