Дата документу 05.05.2025
Провадження № 2-о/334/35/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року Дніпровський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Добрєва М.В.,

за участю секретаря Саламаха С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головне управління Національної гвардії України, ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні батька до моменту його загибелі,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Запоріжжя із заявою в якій просить встановити факт, що ОСОБА_1 перебувала на утриманні батька ОСОБА_3 до моменту його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що, ОСОБА_1 народилася у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що у книзі записів актів громадянського стану про народження Відділом реєстрації актів громадянського стану Бердянського міськвиконкому зроблено запис №691 (згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , яке видано 16.09.1997 року).

У 2015 році батьки ОСОБА_1 розірвали шлюб, та у тому ж році її батько ОСОБА_3 уклав новий шлюб із ОСОБА_2 .

Крім того, 14.07.2015 року ОСОБА_3 було призвано на військову службу й відтоді до своєї загибелі під час виконанні бойового завдання у м. Маріуполь Донецької області 08.05.2022 року він безперервно проходив військову службу. При цьому, ОСОБА_3 постійно опікувався вихованням своєї доньки ОСОБА_1 , свій вільний час він проводив разом із нею, до самої своєї загибелі ОСОБА_3 регулярно передавав заявниці частину свого грошового забезпечення військовослужбовця, достатню для задоволення життєвих потреб. Іншого доходу у ОСОБА_1 не було. Після закінчення середньої школи ОСОБА_1 здобувала вищу освіту у Запорізькому національному технічному університеті (теперішня назва - Національний університет «Запорізька політехніка») по спеціальності «матеріалознавство та обробка металів», як студентка заявник не мала власного доходу, постійного місця роботи у неї не було, свої життєві потреби вона задовольняла за рахунок регулярних грошових надходжень від свого батька, котрий передавав ОСОБА_1 гроші готівкою або перераховував зі свого власного карткового банківського рахунку на картковий банківський рахунок своєї доньки ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько заявниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та приймав безпосередню участь у бойових діях та у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, загинув під час виконання ним обов`язків військової служби при захисті Батьківщини у місті Маріуполі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , як донька загиблого ОСОБА_3 , звернулась до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги як члену сім`ї загиблого. Відповіддю, оформленою листом за №40/57/12-9341 від 04.09.2024, у здійсненні такої одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відмовлено.

За наявністю таких обставин ОСОБА_1 звернулася до суду із даною заявою.

Ухвалою судді від 16.12.2024 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження.

Заявниця ОСОБА_1 та її представник - адвокат Кравченко О.П. в судовому засіданні вимоги заяви підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини, викладені у заяві, просять задовольнити.

Представник заінтересованої особи Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв, клопотань до суду не подав.

Представник заінтересованої особи Головного управління Національної гвардії України, в судове засідання не з`явився, будь-яких заяв, клопотань до суду не подав.

Заінтересована особа ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилася, будь-яких заяв, клопотань до суду не подала.

Суд заслухав пояснення заявниці, її представника, розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, вважає за необхідне зазначити таке.

Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Частиною 2 цієї статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Великою Палатою Верховного Суду 18.01.2024 ухвалено рішення у справі №560/17953/21, в якому зокрема вказано, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення Європейського Суду з прав людини від 21.02.1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Згідно із статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилася у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що у книзі записів актів громадянського стану про народження Відділом реєстрації актів громадянського стану Бердянського міськвиконкому зроблено запис №691 (згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , яке видано 16.09.1997 року).

У 2015 році батьки ОСОБА_1 розірвали шлюб, та у тому ж році її батько ОСОБА_3 уклав новий шлюб із ОСОБА_2 .

14.07.2015 року ОСОБА_3 було призвано на військову службу й відтоді до своєї загибелі під час виконанні бойового завдання у м. Маріуполь Донецької області 08.05.2022 року він безперервно проходив військову службу. При цьому, ОСОБА_3 постійно опікувався вихованням своєї доньки ОСОБА_1 , свій вільний час він проводив разом із нею, до самої своєї загибелі ОСОБА_3 регулярно передавав заявниці частину свого грошового забезпечення військовослужбовця, достатню для задоволення життєвих потреб. Іншого доходу у ОСОБА_1 не було. Після закінчення середньої школи ОСОБА_1 здобувала вищу освіту у Запорізькому національному технічному університеті (теперішня назва - Національний університет «Запорізька політехніка») по спеціальності «матеріалознавство та обробка металів», як студентка заявник не мала власного доходу, постійного місця роботи у неї не було, свої життєві потреби вона задовольняла за рахунок регулярних грошових надходжень від свого батька, котрий передавав ОСОБА_1 гроші готівкою або перераховував зі свого власного карткового банківського рахунку на картковий банківський рахунок своєї доньки ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько заявниці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та приймав безпосередню участь у бойових діях та у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, загинув під час виконання ним обов`язків військової служби при захисті Батьківщини у місті Маріуполі.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_1 , як донька загиблого ОСОБА_3 , звернулась до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги як члену сім`ї загиблого. Відповіддю, оформленою листом за №40/57/12-9341 від 04.09.2024, у здійсненні такої одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч.2 та ч.4 статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю, складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 N5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ЕСН-1986-8-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного Кодексу України.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже, сім`ю складають особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обов`язки.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у осіб особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

В пункті двадцять першому постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (далі - Пленум № 7) роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд установить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Пунктом першим статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 16 Закон України № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

У випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, зазначені у пункті 4 цієї статті (ч. 1 ст. 16-1 Закон України №2011-ХІІ).

Відповідно до пункту 4 статті 16-1 Закон України №2011-ХІІ до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать зокрема утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Частиною першою статті 31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вирішує питання у сукупності, керуючись принципом верховенства права, вважає, що наданих доказів по справі достатньо для задоволення заяви про встановлення факту родинних відносин. Окрім цього, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

Надані заявником докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують юридичний факт, встановлення якого є необхідним для отримання заявницею права на оформлення спадкових прав, в тому числі й звернення за одноразовою грошовою допомогою у разі смерті військовослужбовця.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що представлених заявницею доказів є достатньо, за таких обставин, оскільки заявниця не має іншої можливості підтвердити факт того, що вона перебувала на утриманні батька до моменту його загибелі, а встановлення цього факту породжує юридичні наслідки, оскільки, з таким фактом законодавство пов`язує можливість реалізації прав заявника на оформлення спадкових прав та право на звернення за одноразовою грошовою допомоги та компенсаційних сум у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, суд приходить до висновку, що вимоги заявниці є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті заявником судового збору за подання ним до суду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, слід залишити за останньою, оскільки покладення їх на державу або ж на інших осіб при ухваленні рішення у справі у порядку окремого провадження чинним ЦПК України не передбачено.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 141, 229, 247, 257, 258, 259, 263-265, 268, 293, 294, 315, 316, 319 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, Головне управління Національної гвардії України, ОСОБА_2 про встановлення факту перебування на утриманні батька до моменту його загибелі - задовольнити.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утриманні батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Добрєв М. В.