Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/387/23
Провадження № 2/945/173/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Войнарівського., за участю: секретаря судового засідання Кінек Г.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Лактіонова Світлана Анатоліївна про визнання заповіту недійсним,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду через свого представника адвоката Коваль О.В. з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Лактіонова Світлана Анатоліївна про визнання заповіту недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 87 років померла ОСОБА_3 , мати позивача ОСОБА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина, а саме на спадкове майно, що належало померлій на підставі права власності. За життя ОСОБА_3 склала заповіт, яким заповідала земельну ділянку своєму сину ОСОБА_1 . Після смерті матері,позивач ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини як спадкоємець за заповітом, але на момент подачі заяви виявилось, що мати за життя склала ще один заповіт, яким заповідала дочці ОСОБА_2 все майно яке належало їй. Після спливу шестимісячного терміну нотаріусом в усній формі було надано відповідь в якій було зазначено про відмову у вчинені нотаріальної дії на підставі наявного заповіту складено за життя спадкодавцем. Копію заповіту державний нотаріус не надав, посилаючись на нотаріальну таємницю. Таким чином на думку позивача заповіт порушує його права, як спадкоємця за заповітом на спадкове майно, так як він є спадкоємцем, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_1 , яке знаходиться у матеріалах спадкової справи. Лише після смерті матері позивачу стало відомо про наявний заповіт на все майно на користь дочки померлої. За життя ОСОБА_3 підтримувала сімейні стосунки зі своїм сином. Останній постійно допомагав їй. ОСОБА_3 взагалі нікому не повідомляла про складений заповіт, хоча за життя завжди вказувала на те, що своє майно вона залишить сину. Наявність заповіту про який стало відомо лише після її смерті дає підстави вважати що вказаний заповіт було складено без її вільного волевиявлення і складення вказаного заповіту не відповідало волі спадкодавця, ОСОБА_3 . На час складання заповіту матері позивача було більше 80 років. В останні роки в неї почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. Вона погано чула та дуже погано бачила. Тому позивач вважає, що оспорюваний Заповіт суттєво впливає на його законні права та інтереси.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 21.03.2023року відкрито провадження у даній справі та постановлено дану справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

28.04.2023року представником відповідача ОСОБА_2 -адвокатом Ільїним О.В. подано відзив, в якому просить відмовити в задоволені позову посилаючись на те,що 15 грудня 2020 року складено та посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою Оленою Миколаївною за реєстровим номером № 992.993 заповіт, відповідно до якого ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: все майно (рухоме та нерухоме), де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати на момент смерті, у тому числі належні на праві власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, кадастрові номери: :03:000:0190, :04:000:0689, а також належний їй житловий будинок з усіма прилеглими господарськими, побутовими будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповіла своїй дочці, ОСОБА_2 . Цим заповітом скасовано заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лактіоновою С.А. 29.09.2015 року за реєстровим № 637. У зв`язку з хворобою рук та частковою втратою зору, що позбавляє можливості самостійно прочитати заповіт та власноручно його підписати, на особисте прохання цей заповіт складається та нотаріально посвідчується у присутності запрошених свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підписання заповіту за проханням та дорученням здійснюється ОСОБА_6 . На час складання заповіту ОСОБА_3 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Оскаржуваний заповіт відповідає внутрішній волі заповідача, складений та посвідчений нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства та порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом, порушень при його посвідченні не встановлено. Також, варто зазначити, що померла з вересня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 проживала разом з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2 . Як вбачається зі змісту вищевказаного заповіту, той заповіт, на який посилається позивач від 29.09.2015 року за реєстровим № 637 скасовано. Підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною 1 статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Тобто для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Отже, вважає, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним є необгрунтованими та недоведеними. Жодного належного, допустимого і достовірного доказу позивачем не надано.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 28.07.2023року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

У останнє судове засідання позивач та його представник не з`явилися,при цьому представником позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі,позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні

У останнє судове засідання відповідач та її представник не з`явилися,при цьому відповідачем ОСОБА_2 07.05.2025року подано заяву про розгляд спраив без її участі, позовні вимоги не визнає в повному обсязі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 87 років у с.Степове Миколаївського райну Миколаївської області, про що Миколаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Одеса) вчинено актовий запис № 319.

15.12.2020року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с.Августинівка, Козівського району Тернопільскої області на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все майно (рухоме та нерухоме), де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати на момент смерті, у тому числі належні на праві власності земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, кадастрові номери: :03:000:0190, :04:000:0689, а також належний житловий будинок з усіма прилеглими господарськими, побутовими будівлями і спорудами та земельною ділянкою, що знаходиться в АДРЕСА_1 , заповідала своїй дочці, ОСОБА_2 .

Цим заповітом скасовано заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області Лактіоновою С.А. 29.09.2015 року за реєстровим № 637.

У зв`язку з хворобою рук та частковою втратою зору, що позбавляє можливості самостійно прочитати заповіт та власноручно його підписати, на особисте прохання цей заповіт складається та нотаріально посвідчується у присутності запрошених свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підписання заповіту за проханням та дорученням здійснюється ОСОБА_6 .

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М. 15.12.2020року зареєстрований у спадковому реєстрі за № 992.993.

Приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Миколаївської області було заведено спадкову справу №46/2022, щодо майна ОСОБА_3 ,померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до копії спадкової справи,спадкоємецею за заповітом є відповідачка ОСОБА_2 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона була свідком складання заповіту саме за бажанням ОСОБА_3 , була присутня у момент його підписання який складений на користь відповідача. Також зазначила,що ОСОБА_3 з 2020 року по день її смерті проживала у відповідачки, похованням займалася відповідач за власні кошти.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона була присутня при складанні заповіту,яким своє майно спадкодавець ОСОБА_3 заповіла своїй дочці. За життя вона з 2020року проживала з дочкою,відповідачем по справі.Оскільки у ОСОБА_3 тряслися руки вона поросила її підписати заповіт у присутності свідків.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазнчаив,що оскільки у ОСОБА_3 були хворі руки та остання мала поганий зір,його запросили були свідком при складанні заповіту.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначив, що позивач є його братом, відповідач рідною сестрою з якою вони не підтримують відносини.Деякий час їх мати мешкала у жінки брата, потім сестра,відповідач по справі, забрала її до себе. Також зазначає,що мати мала проблеми із серцем та поганий зір,захворювання рук не було в неї,скаржилася на погане ставлення до себе з боку відповідачки.Гроші на поховання матері позивач надавав сестрі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 зазначила,що мати позивача та відповідача носила окуляри,оскільки мала поганий зір,скаржилася на хворі руки.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до статей 1247, 1248 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21) вказано, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19) зроблено висновок, що «тлумачення статті 216 та 1254 ЦК України свідчить, що частина четверта статті 1254 ЦК України стосується тільки тих випадків, за яких новий заповіт визнано недійсним через дефект волі заповідача на підставі статті 225 ЦК України (заповідач у момент вчинення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними) чи статті 231 ЦК України (заповіт вчинено під впливом насильства), дія попереднього заповіту відновлюється; частина четверта статті 1254 ЦК України розрахована тільки на визначення правових наслідків недійсності оспорюваного заповіту (відповідно до статей 225 і 230 ЦК України) і не регулює впливу нікчемності заповіту на відновлення попереднього заповіту; частина четверта статті 1254 ЦК України не може регулювати правові наслідки нікчемності заповіту, оскільки нікчемний заповіт не породжує будь-який правовий результат. При нікчемності другого заповіту слід вести мову не про відновлення чинності першого заповіту, а про те, що вчинення наступного нікчемного заповіту, не може скасовувати попередній заповіт; положення частини четвертої статті 1254 ЦК України є виключенням із загального правила про наслідки недійсності правочину, а отже, за аналогією застосовані бути не можуть. Також немає підстав застосовувати аналогію закону (частина перша статті 8 ЦК України), оскільки питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі й заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України».

Для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 вказано, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 225ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз статті 229 ЦК України свідчить, що будь-які односторонні правочини, в тому числі й вчинення заповіту, можливо оспорювати на підставі статті 229 ЦК України, тому що деформувати волю особи (осіб), що вчиняє (вчиняють) односторонній правочин може й інша особа, яка не є стороною правочину. Але позивач (спадкоємець) має довести, що заповідач вчинив заповіт під впливом помилки, що стосується обставин, які мають істотне значення. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі, коли заповідач помилявся щодо його природи. За недоведеності помилки виключається можливість визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України як вчиненого під впливом помилки.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. ст. 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України).

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. ч. 5 - 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з положеннями ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відтак, волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, позивачем суду не представлено.

Отже встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що заповіт відповідає дійсній волі заповідача на момент його складання. При цьому сам заповіт складений без суттєвих порушень вимог щодо його форми та посвідчення, які тягнуть його недійсність (нікчемність) згідно з положеннями ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Суд з урахуванням пояснень свідків на підставі наданих доказів, встановивши, що позивачем не доведено відсутність волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним їй майном на користь відповідачки, а також те, що через свій стан, заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, під час складання заповіту, а тому суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; паспорт серія НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстрований: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ;паспорт серія НОМЕР_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; зареєстрована: АДРЕСА_2 ), третя особа Приватний нотаріус Лактіонова Світлана Анатоліївна ( АДРЕСА_4 ) про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.М.Войнарівський