провадження № 2/361/340/24
РІШЕННЯ

Іменем України

14 березня 2024 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретаря Лебідя В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому просив суд визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

У жовтні 2023 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому просила визначити місце проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю.

09 листопада 2023 року первісний позов ОСОБА_1 і зустрічний позов відповідача ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження.

14 березня 2025 року ухвалою суду за заявою позивача ОСОБА_2 , його позов до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, у якому він просив визначити місце проживання дитини разом із батьком, залишено без розгляду згідно із вимогами п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 зазначала, що вона та позивач ОСОБА_2 із 23 квітня 2015 року перебували у шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2021 року у цивільній справі № 361/5950/21 шлюб між сторонами розірваний. Їхній син залишився проживати разом із нею. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України вона разом із сином виїхали за кордон, на теперішній час проживають у місті Варшава Республіка Польща. Враховуючи, що між сторонами наявний спір щодо місця проживання дитини, просила суд визначити місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 разом із матір`ю.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Красіловський В.С. у судовому засіданні зустрічний позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Шестопалов Р.Л. у суді зустрічний позов визнали та не заперечували проти його задоволення.

Третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, у якому просив суд розглянути справу за відсутності їхнього представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що з 23 квітня 2015 року сторони у справі позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у шлюбі. Від шлюбу вони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі № 361/5950/21 від 22 жовтня 2021 року шлюб між сторонами розірваний. Після розірвання шлюбу сторонами, їхній малолітній син ОСОБА_3 залишився проживати разом із матір`ю.

Відповідач ОСОБА_1 разом із малолітнім сином сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає на даний час у місті Варшава Республіка Польща, що зокрема підтверджується договором тимчасової оренди нерухомості від 24 червня 2024 року.

Згідно із ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Із висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини № 103-835 від 30 січня 2024 року вбачається, що Орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки мати дитини разом із дитиною, через введення воєнного стану в Україні, з метою забезпечення безпеки дитини, уникнення загрози його життю та здоров`ю, виїхала за кордон та на теперішній час вона разом із малолітнім сином проживає на території Польщі, повернення дитини у Україну під час дії воєнного стану може нести загрозу її життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дитини в Україну, або після припинення дії воєнного стану в Україні.

У ч. 3 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 5 СК України закріплено, що держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями ст. 9 вказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-II встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього ж Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 виклав правовий висновок та зазначив, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить про те, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 зазначив, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи визнання зустрічного позову позивачем ОСОБА_2 , вік дитини, фактичне проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 разом із матір`ю, приймаючи до уваги якнайкращі інтереси дитини, суд дійшов висновку, що найкращим інтересам дитини буде відповідати її проживання разом із матір`ю, тому суд вважає доцільним зустрічний позов задовольнити та визначити місце проживання малолітнього сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 49, 76, 81, 89, 206, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.