ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2605/25 Справа № 932/6238/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом вселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом вселення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що вона та відповідачка є власниками квартири АДРЕСА_1 у рівних частках на підставі свідоцтва про право на спадкування.

Відповідачка не визнає право володіння та користування позивачкою своєю часткою майна.

Позивачка зазначає, що самостійно потрапити у квартиру вона не може через зміну замків відповідачкою.

Домовленостей щодо користування майном між сторонами не досягнуто.

Враховуючи викладене, позивачка просила усунути перешкоди у користуванні частки квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення в квартиру та зобов`язати відповідачку не чинити перешкод їй у користуванні зазначеною квартирою.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а саме, усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом вселення її в квартиру та зобов`язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні частки квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що вона на теперішній час проживає одна у спірній квартирі, станом на 11 листопада 2024 року у позивачки були ключі від вхідних дверей, а тому висновки суду про те, що позивачці чиняться перешкоди в користуванні квартирою не відповідають дійсності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, взявши до уваги наданий відзив, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав квартира АДРЕСА_1 належить на праві сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по частині на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до акту складеного сусідами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . ОСОБА_2 приходила до квартири 30 червня 2024 року о 12.30 год. та о 20.00 год., проте ОСОБА_1 не впустила її, хоча та є співвласницею квартири, замки в квартирі були замінені.

Таким чином, сусіди засвідчили факт здійснення перешкод ОСОБА_2 у користуванні її майном.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 підтвердили обставини викладені позивачкою та засвідчили факт чинення перешкод позивачці з боку відповідачки.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони є співвласниками спірної квартири, тоді як відповідачка чинить позивачці перешкоди у користуванні цією квартирою, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За правилами частин 1 - 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності.

Керуючись вказаними нормами права, а також встановивши, що сторони є співвласниками спірної квартири, тоді як відповідачка чинить позивачці перешкоди у користуванні цією квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстави для задоволення позову.

Доводи апелянта в скарзі про те, що вона на теперішній час проживає одна у спірній квартирі, станом на 11 листопада 2024 року у позивачки були ключі від вхідних дверей, а тому висновки суду про те, що позивачці чиняться перешкоди в користуванні квартирою не відповідають дійсності, колегія суддів вважає безпідставними, з тих підстав, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 27 травня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова