Справа № 344/1140/22
Провадження № 2/344/171/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.,

з участю секретаря Бурянна Н.,

позивача та її адвоката Підлуського В.Д.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_2 до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу про визнання протиправним та скасування наказу в частині, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що «…05.11.2021 р. відповідач видав наказ № 288 "Про відсторонення окремих працівників від роботи". Вказаний наказ мотивований тим, що у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та Постанови Кабінету міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними постановою КМУ № 1096 від 20.10.2021 року) з метою недопущення негативних наслідків для працівників університету пов`язаних із карантинними заходами, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короновіросної хвороби (СОVID-19) позивача з 08.11.2021 р. відсторонено від роботи, про, що зазначено в додатку №1 цього наказу за відмову або ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 або непредставлення медичної довідки про абсолютні протипоказання до такого щеплення… Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством… Такої підстави відсторонення, як відмова працівником від щеплення, яке перебуває в стадії клінічних випробувань, нормами статті 46 КЗпП України не передбачено… Відсутність у мене як позивача щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. Постанова Кабміну № 1236, на яку міститься посилання в наказі про відсторонення, є тимчасовою, оскільки введена на певний проміжок часу, який Кабміном іменується як "карантин всієї території України". В преамбулі постанови зазначено, що вона прийнята в порядку ст. 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб". В цій статті зазначено, що встановлюючи карантин, Кабмін встановлює тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них. Отже, підставою видання оскаржуваного наказує встановлені Кабміном тимчасові обмеження прав. Вважаю даний наказ незаконним та таким, що грубо порушує моє право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України…».

Тому позивач просила суд визнати протиправним та скасувати Наказ № 288 від 05.11.2021р. в частині додатку №1 під №39 до наказу ректора ІФНТУНГ від 05.11.2021 за № 288, що стосується ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 про відсторонення окремих працівників від роботи. Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період відсторонення від роботи в сумі 40 000 грн. Стягнути з відповідача всі судові витрати, понесені позивачем по даній справі. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 39 000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та надав перед судом пояснення про те, що відповідач відсторонив позивача через відмову від щеплення; щеплення від Ковіду не входить в перелік обов`язкових; позивач працювала в бібліотеці, видавала студентам і викладачам та відвідувачам книжки; позивачу залишався один рік до пенсії; позивач переживала через відсторонення; представнику розказували, що «…лікарні були забиті хворими, які там помирали, але поліклініки та лікарні не працювали і тому позивач не могла взяти протипоказання…», «… це штучна інфекція в світі…», «… це Біл Гейтс і ВООЗ для зменшення людей в світі, потім війна і голод…», «…через чотири місяці почалась війна і Ковід пропав…».

В судовому засіданні позивач надала перед судом пояснення про те, що відсторонили і позбавили можливості отримувати дохід; це тривало чотири місяці, скоротили за 9 місяців до пенсії; бог послав їй адвоката і вони захищають її права.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов та просив суд відмовити в його задоволенні, оскільки відповідач діяв із дотримання законодавства; в ст. 46 КЗпП України безпосередньо передбачено відсторонення; в наказі про відсторонення вказані юридичні причини його прийняття; з 01/03/2022 відсторонення працівників за наказом Міністерства охорони здоров`я призупинено; 13/06/2022 ректор видав наказ про звільнення позивача за скороченням з 20/06/2022; цей наказ чинний і не оскаржений; моральна шкода не підтверджена.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами.

Обставину роботи позивача у відповідача, її відсторонення та звільнення визнані усіма сторонами спору.

05.11.2021р. відповідач видав наказ № 288 « Про відсторонення окремих працівників від роботи. Вказаний наказ мотивований тим, що у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та Постанови Кабінету міністрів України № 1236 від 09.12.2020 року (із змінами, внесеними постановою КМУ № 1096 від 20.10.2021 року) з метою недопущення негативних наслідків для працівників університету пов`язаних із карантинними заходами, спрямованих на запобігання виникнення і поширення короновіросної хвороби ( СОVID-19 ) позивача з 08.11.2021р. відсторонено від роботи.

04.10.2021 № 2153 Міністерство охорони здоров`я України прийняло наказ відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

До вказаного переліку віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

В ч. ст. 263 ЦПК України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постанові ВП ВС від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 вказано, що критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є такі:

чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля);

чи переслідувало таке втручання легітимну мету, що випливає саме зі змісту п. 2 вказаної статті;

чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дає змогу досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 Конвенції мети.

Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

ВП ВС констатувала, що застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного й непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин.

Проаналізувавши законодавство, підзаконні нормативно-правові акти, Велика Палата ВС зазначила, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачено законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дають можливість працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві визначити порядок дій щодо такого працівника.

Стосовно законності ненарахування працівникові заробітної плати впродовж строку відсторонення від роботи ВП ВС констатувала таке. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

Доказу протипоказань щеплень проти COVID-19 позивачем відповідачу та суду не подано.

Працівникам можна було надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 р. № 595.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України (п. 11.4 Постанови ВП ВС України).

Відтак, зазначено, що відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника (п. 11.35 Постанови ВП ВС України).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням (п. 14.9. Постанови ВП ВС України).

Отже позивачка працювала біліотекарем та безпосередньо контактувала зі значною кількістю студентів, відвідувачів та викладачів, особисто надавала їм замовлення та отримувала від них їх замовлення.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами (п. 11.23 Постанови ВП ВС України).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» Профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правило такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби.

Відповідач діяв на підставі законодавства, а тому відсутні правові підстав для скасування його наказу.

Про відсторонення позивача відповідач попередив позивача заздалегідь, а тому не заподіяв їй моральної шкоди, оскільки позивач могла змінити місце роботи або посаду для уникнення наслідків відсторонення.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Будь-якого розрахунку моральної шкоди залежно від правової підстави, виду і форми страждання, їх стривалості за кожним видом і формою в позові не вказано.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_2 до Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу про визнання протиправним та скасування наказу в частині, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи та стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.