Провадження № 2/522/1302/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами,

ВСТАНОВИВ:

24.07.2024 ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 320,49 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 у справі № 2-324/2004 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 26.04.2004 до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 29.09.2021 у справі № 519/651/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 по 06.11.2017 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 7 941,12 грн.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.12.2022 у справі № 519/651/19 визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового стягнення з ОСОБА_2 92 379,37 грн у якості заборгованості зі сплати аліментів за період з 26.04.2004 по 06.11.2017, присуджених рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , а також 7 941,12 грн, у якості пені із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 по 06.11.2017.

Посилаючись на неправомірну бездіяльність державних виконавців 1-го та 2- го Відділів ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконання вищевказаних рішень суду, позивач з урахуванням заяв про зміну предмету позову та про уточнення позовних вимог, просить суд:

Стягнути з Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (65026, м. Одеса, Польський звіз, 6, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 100 320,49 грн у якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої їй бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на її користь;

2) Стягнути з Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (65026, м. Одеса, Польський звіз, 6, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 50 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди, завданої їй бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на її користь;

3) Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65001, м. Одеса, вул. Садова, 1а, ) вчинити усі дії, передбачені статтею 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, вказаної у цьому рішенні;

4) Попередити Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (65001, м. Одеса, вул. Садова, 1а, ) про наслідки невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивачки, передбачені статтею 5 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

06.08.2024 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху.

09.08.2024 від представника позивача надійшло клопотання про відкриття провадження та зазначення про обов`язок Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зареєструвати електронний кабінет.

16.08.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

19.08.2024 від представника позивача надійшли заяви про зміну предмету позову та про уточнення позовних вимог.

21.08.2024 від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме, скріншоти з ЄСІКС від 19.08.2024 р., які підтверджують помилкове застосування ЄСІКС шаблону заяви про відшкодування моральної шкоди під час складання позовної заяви.

29.08.2024 від представника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшли пояснення на позовну заяву, у яких вони заперечують проти задоволення позовних вимог та вважають, що представником позивача неправильно обрано спосіб захисту прав ОСОБА_1 . Зазначають, що як вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини виникли між ОСОБА_1 та Першим Приморським відділом державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з приводу невиконання останнім повноважень передбачених чинним законодавством. Головне управління не було учасником вищевказаних спірних правовідносин та не перебувало з ОСОБА_1 в будь-яких інших правовідносинах які б стосувались нарахування, виплати чи стягнення на її користь заборгованості з виплати аліментів. Відповідно до статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає по своїм зобов`язанням. Головне управління є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції. Таким чином, Головне управління не може нести відповідальність за дії/бездіяльність Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). З огляду на те, що Головне управління не перебувало з позивачкою у жодних правовідносинах, жодним чином не порушувало її права та законні інтереси, не повинно було вчиняти жодних дій по відношенню до неї та у повному обсязі виконувало свої обов`язки, тому задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання Головного управління здійснити відшкодування на її користь шкоди у загальному розмірі 150 320,49 грн є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Щодо відшкодування на користь позивача матеріальної шкоди, при встановленні судом дійсного спричинення шкоди позивачці, то стягнення повинно проводитись не шляхом «Зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області здійснити відшкодування ОСОБА_1 матеріальної шкоди у загальній сумі 100 320,49 грн», а шляхом стягнення вищевказаних коштів з рахунків винних органів, як розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, рахунки яких відкриті в територіальному органі Державної казначейської служби України (тобто, безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти бюджетних установ), такої правової позиції дотримується Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду у постанові від 01.08.2018 у справі № 520/4116/16-ц.

Крім того, позивачкою необґрунтовано завищено розмір шкоди, що на її думку, підлягає відшкодуванню на її користь. Так, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування, зокрема моральної шкоди не повинен призводити до безпідставного збагачення. Таку правову позицію висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц. Позивачка обмежується лише загальними посиланнями, що внаслідок бездіяльності посадових Першого Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) їй було завдано моральної шкоди і не надає суду жодних доказів про її наявність. Крім того, жодних доказів на підтвердження того, що по відношенню до неї був здійсненний фізичний чи психічний вплив та в чому він виражався не надає. Отже, Головне управління вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, завищеними та не підлягають задоволенню.

06.09.2024 від представника позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи, у яких він зазначає, що керуючись ст. 49 ЦПК України, 19.08.2024 позивачка звернулась до суду з заявою про уточнення позовних вимог із застосуванням ЄСІКС, якою уточнила свої позовні вимоги за позовною заявою від 24.07.2024.

Стосовно матеріальної шкоди, відповідач у справі № 522/12327/24-Е Перший Приморський відділ Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції є органом державної виконавчої служби, а не окремою юридичною особою. Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Таким чином, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме, про стягнення з Відповідача майнової та моральної шкоди, завданої Позивачці бездіяльністю Відповідача органу державної виконавчої влади, виконання такого рішення має здійснюватися органом Казначейства, відповідно до статті 3 Закону № 4901-VI та Порядку.

Щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди, зазначає, що у зв`язку з неправомірною бездіяльністю державних виконавців 1-го Відділу ДВС та 2- го Відділу ДВС щодо виконання судових рішень, ухвалених на користь Позивачки, вона зазнала моральної шкоди яка полягає у душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, перенесених нею у зв`язку з неможливістю отримувати з 26.04.2004 по 06.11.2017 щомісячно грошові кошти аліменти, присуджені їй вказаними судовими рішеннями та які були необхідні для належного утримання, у т.ч. харчування, навчання, лікування малолітньої дитини.

Після розірвання шлюбу 26.04.2004 з ОСОБА_2 батьком доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не перебуваючи в іншому шлюбі, ОСОБА_1 довелося самотужки утримувати малолітню дитину та забезпечувати їй належні харчування, лікування, навчання, тощо. У період з 26.04.2004 по 06.11.2017, отримуючи лише мізерну заробітну плату та не отримуючи аліменти, присуджені їй зазначеним у позовній заяві судовим рішенням, Позивачці, в умовах значного дефіциту грошових коштів, доводилося відмовлятися від задоволення своїх особистих потреб для задоволення потреб своєї доньки, та через брак коштів вона не могла у повному обсязі задовольнити й потреби малолітньої дитини. Все це спричиняло їй душевні і моральні страждання, які призводили до її нервових стресів та погіршення самопочуття, та, як наслідок, завдавало моральної шкоди. Усі ці факти пов`язані зі злісним ухиленням боржника ОСОБА_2 від сплати аліментів, присуджених Позивачці вказаними судовими рішеннями, бездіяльністю посадових осіб органів державної виконавчої служби та є очевидними для установлення причинно-наслідкового зв`язку заподіяння Відповідачем моральної шкоди.

Моральну шкоду Позивачка також зазнала у зв`язку з неможливістю отримання через бездіяльність Відповідача з 29.09.2021 по цей час пені із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 по 06.11.2017 на утримання доньки ОСОБА_3 відповідно до рішення Южного міського суду Одеської області від 29.09.2021 у справі № 519/651/19. У зв`язку з ухваленням національними судами вказаних рішень на користь Позивачки в неї виникали певні сподівання на отримання присуджених їй грошових коштів. Але у зв`язку з неотриманням присуджених їй грошових коштів через бездіяльність Відповідача державного органу, на який Законом № 1403-VIІІ покладено завдання щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання судових рішень, в неї виникали глибокі розчарування, які завдали їй моральної шкоди. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

18.09.2024 від представника Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає, що на виконання Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі перебуває декілька виконавчих проваджень відносно стягнення боргу з ОСОБА_2 , а саме: ВП 56423102 з примусового виконання виконавчого листа № 2-324/2004 виданого 03.07.2007 Южним міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 твердої суми заборгованості по аліментах у розмірі 92 379,37 грн на користь ОСОБА_1 , яке відкрито постановою державного виконавця 17.05.2018. Також на виконанні відділу перебуває ВП 67671386 з примусового виконання виконавчого листа № 519/651/19 виданого 11.11.2021 Южним міським судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.20016 по 06.11.2017 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , 06.11.1999 в розмірі 7 941,12 грн, яке відкрито постановою державного виконавця 29.11.2021. Зазначені вище виконавчі провадження перебувають на примусову виконання органу ДВС, та по яким державним виконавцем здійснюються заходи примусового виконання рішень спрямовані на фактичне виконання рішення судів.

Крім того, ВП 56423102 та ВП 67671386 про стягнення твердих сум заборгованості (а не періодичних платежів), відповідно до положень Розділу ХVI пункту 10 Інструкції з організації примусового виконання рішень: у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом 1404-VIІІ. Тобто зазначені ВП не можуть виконуватись за нормами ст. 71 Закону 1404-VIІІ, що передбачає правила виконання рішень про стягнення періодичних платежів, а саме категорії аліменти.

Що стосується ВП 46353171 про стягнення з ОСОБА_2 періодичних платежів, а саме аліментів, на яке посилається позивач, то в автоматизованій системі виконавчого провадження ВП обліковується як завершене постановою державного виконавця від 15.03.2018 та ВП передано до архіву.

Згідно Розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затвердженого наказом Міністерства юстиції України за № 1829/5 від 07.06.2017, передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби становить 3 роки. Виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. У зв`язку з закінченням строку зберігання, виконавче провадження 46353171 знищено.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається ОСОБА_1 , як на підставу позовних вимог про відшкодування як моральної так і майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою та моральною шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 не надано та не доведено факти заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру вона зазнала, необґрунтовано розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

07.05.2025 ухвалою суду заяви представника позивача адвоката Гришко В.О. про зміну предмету позову та про уточнення позовних вимог прийнято до розгляду та надано .

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 у справі № 2-324/2004 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 26.04.2004 до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Станом на 06.11.2017 заборгованість зі сплати аліментів становить 92 379,37 грн.

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 29.09.2021 у справі № 519/651/19 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 по 06.11.2017 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 7 941,12 грн.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.12.2022 у справі № 519/651/19 визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового стягнення з ОСОБА_2 92 379,37 грн у якості заборгованості зі сплати аліментів за період з 26.04.2004 по 06.11.2017, присуджених рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 , а також 7 941,12 грн, у якості пені із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 по 06.11.2017.

Судом встановлено, що зазначені рішення Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 у справі № 2-324/2004 та від 29.09.2021 у справі № 519/651/19 не виконані.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У відповідності до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрійі статуссуддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання (ст. 1 цього Закону).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Тлумачення ч. 2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом який порушив права чи інтереси позивача.

Щодо вимог про стягнення майнової шкоди в сумі 100 320,49 грн, суд виходить з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що протиправна поведінка державних виконавців Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із подальшим не виконанням рішень Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 та від 29.09.2021 протягом тривалого часу, завдала їй майнової шкоди у розмірі 100 320,49 грн, яка складається з сукупності грошових сум, що підлягають стягненню за даними судовими рішеннями (92 379,37 грн + 7 941,12 грн = 100 320,49 грн).

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності.

Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками.

Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19, пункт 26), правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження№ 12-199 гс 18, пункт 5.30) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19 зазначив, що «факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника і (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України».

З урахуванням наведеного, факт тривалого невиконання рішень суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та заявленою шкодою.

Невиконання рішень суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача 100 320,49 грн майнової шкоди, завданої позивачеві бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на його користь, задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, згідно змісту п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Також слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Тобто, у даній категорії справ, і у даній справі зокрема (зважаючи на доводи позивача), слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу (позивачам) шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо них; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої.

При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами.

Як вже зазначалось, згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п.53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02).

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі "Скордіно проти Італії" (N 1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (див. згадане вище рішення у справі Скордіно N 36813/97, п. 195 у кінці);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (див. там само, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (див. там само, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (див. там само, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (див. там само, пп. 202 - 206 і 213).

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100).

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неналежного примусового виконання судових рішень про стягнення на його користь грошових коштів та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача із держави Україна підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 20 000,00 грн.

Визначений розмір моральної шкоди, на думку суду, відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Водночас у задоволенні вимог про зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області вчинити усі дії, передбачені статтею 3 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, вказаної у цьому рішенні, а також про попередження Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про наслідки невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивачки, передбачені статтею 5 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», слід відмовити, оскільки Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській не є відповідачем у даній справі.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) 20 000,00 грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконання судових рішень, ухвалених на користь ОСОБА_1 .

В решті вимог позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Суддя І.А. Павлик