ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22ц/821/720/25 Справа № 711/9224/24 Категорія: на ухвалуГоловуючий по 1 інстанції Ватажок-Сташинська А.В. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подала апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Копитової Елли Рафаєльївни на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

26.11.2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

29.01.2025 року представником позивача адвокатом Копитовою Е.Р. подано заяву про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору у справі та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.

Заява мотивована тим, що є підстави вважати, що спірна квартира, яка є спільною сумісною власністю сторін, може бути відчужена без згоди позивача на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заявник вказує, що на момент подачі заяви документи на квартиру, а саме: договір купівлі-продажу від 21.02.2019 року та технічний паспорт квартири знаходиться у відповідача, надати його копію позивачу, остання відмовляється.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.02.2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Копитової Е.Р. про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено вчиняти будь-які дії по відчуженню та розпорядженню квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , площею 34,1 кв.м до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

У задоволенні заяви в іншій частині відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що заява про забезпечення позову містить відповідне обґрунтування заявлених вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази. Суд дійшов до висновку, що у випадку відчуження відповідачем спірного нерухомого майна ускладниться або унеможливиться ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що належним видом забезпечення позову буде саме застосування заборони вчиняти будь-які дії щодо спірного майна, що направлені на його відчуження чи розпорядження спірним майном іншим шляхом.

Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_1 адвокат Копитова Е.Р. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою повністю задовольнити заяву про забезпечення позову та накласти арешт на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити іншим особа вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, має неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст.ст. 149-153 ЦПК України, оскільки обраний ним захід забезпечення позову заборона на відчуження не гарантує ефективного виконання можливого судового рішення. Посилається на постанову Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 753/22860/17 згідно якої накладення арешту є найбільш ефективним засобом забезпечення позову, коли йдеться про нерухоме майно.

Вказує, що суд першої інстанції встановлюючи факт балансу інтересів сторін, не врахував, що присутні під час розгляду заяви про забезпечення позову відповідач та її представник заперечували проти задоволення відповідної заяви, та те що документи на право власності на майно знаходяться у ОСОБА_2 , які долучені до справи лише на вимогу суду та тільки до моменту вирішення справи по суті, що свідчить про її приховану мету невиконання судового рішення, а тому вважає, що вимога щодо необхідності арешту майна мала стати єдиним заходом для забезпечення вимог позивача у справі.

Суд не врахував фактичні обставини справи та зміст позовних вимог ОСОБА_1 , якими є стягнення грошових коштів, розмір яких становить 664 153 грн. та 1335,02 дол. США за заявою про зміну позовних вимог та існує ризик відчуження відповідачем ОСОБА_2 належного їй нерухомого майна.

Вказує, що суд дійшов висновку про наявність ризику відчуження спірного майна, але при цьому необґрунтовано відмовив у накладенні арешту. Заборона відчуження не перешкоджає передачі майна у користування або обтяженню його правами третіх осіб (наприклад, іпотекою або довгостроковою орендою), що може утруднити виконання майбутнього рішення суду.

08 квітня 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.02.2025 року про забезпечення позову без змін. Відзив мотивований тим, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду відсутні. Скаржник не надав будь-яких доказів, що обраний судом захід забезпечення позову заборона вчиняти дії по відчуженню та розпорядженню спірним майном (квартирою): не гарантує ефективного виконання можливого судового рішення; не надав жодного доказу недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб зашкодити чи ускладнити виконання рішення суду, порушити права та інтереси позивача; не надав доказів, що існує ризик відчуження відповідачем ОСОБА_2 спірної квартири.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Питання про застосування заходів забезпечення позову, яке вирішувалося судом в оскаржуваній ухвалі, регламентується Главою 10 Розділу І ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову передбачає обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, п.п.1, 2 шляхом накладення арешту на майно та заборони вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Застосовуючи забезпечення позову у виді заборони вчиняти будь-які дії по відчуженню та розпорядженню спірною квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення по суті спору, оскільки у разі відчуження майна права позивача вимагатимуть додаткового захисту.

Предметом позовних вимог у даній справі є поділ спільного майна подружжя (квартири за адресою: АДРЕСА_1 ). За результатами розгляду заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що можливе відчуження спірної квартири, що може унеможливити виконання рішення у разі задоволення позову.

Суд першої інстанції врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17, провадження № 14 88цс20), згідно якого : «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання».

Відтак висновки про необхідність забезпечення позову, про що вказав суд першої інстанції, є обґрунтованими.

Що стосується доводів скаржника з приводу неналежного застосування заходу забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти будь-які дії по відчуженню та розпорядженню спірною квартирою, колегія суддів виходить з наступного.

Види забезпечення позову перелічені в ч. 1 ст. 152 ЦПК України. Закон не містить вказівки на те, які конкретно види забезпечення позову і за якою позовною вимогою можуть застосовуватись, не вказані пріоритетні заходи забезпечення позову. Саме тому суд повинен керуватися конкретними обставинами справи, враховуючи також і обґрунтування заяви про забезпечення позову, застосовуючи заходи забезпечення, які повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами.

Апеляційний суд враховує, що забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Разом з тим, такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно відповідача із забороною будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири, не буде повністю відповідати обставинам цієї справи, адже арешт обмежить у тому числі і право на користування таким майном (державний виконавець при здійсненні виконання судового рішення про забезпечення позову, відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження», здійснить опис арештованого майна та вчинить дії по забороні будь-яким особам використовувати таке майно за призначенням тощо), що може привести до необґрунтованого обмеження власника майна, зокрема, і у праві на користування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним видом забезпечення позову, який відповідатиме меті застосування такого забезпечення буде застосування виду забезпечення позову, пов`язане із забороною вчинення дій, а саме заборони відчуження та розпорядження спірного майна.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Частиною 7 ст. 158 ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно ч. 8 ст. 158 ЦПК України якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Визначення судом першої інстанції терміну дії ухвали до набрання законної сили рішення суду у даній справі суперечить положенням статті 158 ЦПК України, тому колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення з резолютивної частини ухвали вказівки щодо терміну її дії, а саме: «до набрання законної сили рішення суду у даній справі».

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає до зміни.

Керуючись ст.ст. 367, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Копитової Елли Рафаєльївни задовольнити частково.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2025 рокузмінити виключивши з резолютивної частини ухвали вказівку щодо терміну її дії, а саме: «до набрання законної сили рішення суду у даній справі».

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 05 червня 2025 року.

Судді