КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/8743/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Половець Андрій Михайлович про відшкодування майнової та моральної шкоди,

установив:

08 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди до Голосіївського РВ ДВС у місті Києві ЦМУМЮ (м. Київ), третя особа Половець А.М .

З урахуванням доповнень, позивач просив суд: визнати неправомірною постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 вересня 2020 року у виконавчому провадженні НОМЕР_4; визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Голосіївського ВДВС Половця А.М. щодо виконання виконавчого листа від 24 травня 2019 року у справі №752/25425/18; скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 02 вересня 2020 року у виконавчому провадженні НОМЕР_4; зобов`язати Голосіївський ВДВС поновити виконавче провадження НОМЕР_3; стягнути з Голосіївського ВДВС на його користь заборгованість за заробітною платою у розмірі 491645,54 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Голосіївським районним судом м. Києва 03 лютого 2022 року ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Київським апеляційним судом 23 листопада 2022 року винесено постанову якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 лютого 2022 року - без змін.

Верховним Судом 28 червня 2023 року прийнято постанову якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності державного виконавця протиправною (неправомірною) залишено без змін.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 06 червня 2019 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 за виконавчим листом у справі №752/25425/18, виданим 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 491645,54 грн.

Постановою від 30 липня 2019 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А. М. наклав арешт на майно, що належить боржникові, втім у подальшому виконавчі дії зі стягнення грошових коштів з рахунків боржника у банках не вчиняв.

Стверджував, що здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, що проводилися державним виконавцем, не свідчить, що проводилася перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою у ч. 8 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», і це не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника (на рахунку боржника у банку увесь час з дня відкриття виконавчого провадження обліковувалися грошові кошти) та здійснення заходів, які є потрібними для своєчасного і повного виконання рішення суду.

За спливом строку у рік та 2 місяці після відкриття 06 червня 2019 року виконавчого провадження та тільки після особистого звернення листом від 13 серпня 2020 року №230004.4/К-12939.3/20/27.3 до директора Департаменту моніторингу процесуальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Бочарової Ю.М. до Міністерства юстиції України, старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А.М. із запізненням виніс постанову про арешт грошових коштів боржника, яку не було надіслано позивачу, а таке запізнення винесення постанови надало директору ТОВ «Укрмонолітмонтаж» можливість виводити грошові кошти з рахунків у банках протягом 1 року та 2 місяців після відкриття виконавчого провадження.

02 вересня 2020 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А.М. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зазначивши про неможливість встановити особу боржника та з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи.

Позивач зазначив, що виконавчий лист, виданий 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на його користь боргу в сумі 491645,54 грн. є виконавчим документом, за яким з боржника мають бути стягнуті грошові кошти, такий виконавчий документ може бути виконаний без участі боржника, а також, враховуючи брак доказів здійснення державним виконавцем дій, спрямованих на своєчасне виконання рішення суду, рішення державного виконавця у формі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу суперечить вимогам закону.

На переконання позивача, висновок щодо неможливості розшуку боржника, майна боржника не є обґрунтованим, оскільки державний виконавець не виконав усі належні та необхідні дії, неповністю реалізував надані йому права, не застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату, через неявку без поважних причин боржника не виніс постанову про привід посадової особи, директора товариства, через органи Національної поліції.

За таких обставин вважав, що своєю бездіяльністю старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А.М. завдав йому матеріальної (майнової) шкоди на суму 491645,54 грн.

Оскільки на момент подання позову розрахунок з виконання виконавчого провадження від 06 червня 2019 року ВП НОМЕР_4 не здійснено - невиплата заподіяла позивачу величезні моральні страждання.

Позивач увесь час хвилювався за забезпечення існування своєї сім`ї, це негативно позначилось на його психологічному стані і вимагало від нього докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини.

Розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди оцінив у 200000 грн.

Просив стягнути на його користь з відповідача 491645,54 грн. майнової шкоди та 200000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Голосіївського районного ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮУ (м. Київ) на користь ОСОБА_1 на відшкодування майнової шкоди 64258,88 грн, моральної шкоди 6500 грн, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 70758,88 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Голосіївський районний ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮУ (м. Київ) подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що на виконанні у Відділі перебувало зведене виконавче провадження №59672976 до складу якого входило три виконавчі провадження, зокрема:

- виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №752/25425/18 виданого 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» заборгованості у розмірі 491645,54 грн.

06 червня 2019 року керуючись ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_4.

29 липня 2019 року державним виконавцем керуючись ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження НОМЕР_4 приєднано до зведеного виконавчого провадження №59672976.

В ході примусового виконання вищезазначеного зведеного виконавчого провадження, державним виконавцем здійснено ряд заходів примусового виконання.

30 липня 2019 року відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт майна боржника.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта з`ясовано, що об`єкти нерухомого майна на праві власності за боржником не зареєстровано.

Згідно відповіді ДПС про наявні рахунки у боржників - у боржника відкриті рахунки в ГОЛОВНЕ УПРАВЛIННЯ ПО АТ ОЩАД М. КИЇВ, АТ «РВС БАНК», АТ «УкрСиббанк» на які накладено арешт 14 грудня 2018 року, 05 травня 2020 року та 19 серпня 2020 року.

Згідно відповіді РСЦ МВС України в м. Києві майна належного на праві власності ТОВ «Укрмонолітмонтаж» - не зареєстровано.

Крім того, державним виконавцем неодноразово направлялись виклики керівнику ТОВ «Укрмонолітмонтаж», з метою забезпечення явки до державного виконавця з приводу надання пояснень щодо невиконання рішення суду, але останній на виклики не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Державним виконавцем систематично направляються платіжні інструкції до ГОЛОВНЕ УПРАВЛIННЯ ПО АТ ОЩАД М. КИЇВ, АТ «РВС БАНК», АТ «УкрСиббанк»», щодо списання заборгованості.

Платіжні інструкції повертаються до Відділу без виконання.

Надати більш детальну інформацію, у зв`язку з чим, платіжні інструкції банком не виконувались, не має можливості, оскільки, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік, згідно ч. ч. 1, 2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями від №1829/5 від 07 червня 2017 року.

Передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.

27 серпня 2019 року державним виконавцем направлено до Голосіївського управління поліції Подання про притягнення до кримінальної відповідальності керівника боржника ТОВ «Укрмонолітмонтаж» за умисне невиконання рішення суду.

02 вересня 2020 року керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна) старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Половцем А.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених ст. 12 цього ЗУ «Про виконавче провадження».

Звертає увагу також на те, що позивач у своїй заяві зазначає про те, що невиконання судового рішення завдало йому моральної та майнової шкоди та просить стягнути з відповідача Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Половця А.М, заборгованість по заробітній платі в розмірі 491645,54 грн.

Однак, правовідносини, що пов`язані з виплатою заробітної плати у позивача існували з ТОВ «Укрмонолітмонтаж», а тому покладення обов`язків на відповідача по виплаті заробітної плати не узгоджуються з вимогами закону.

Крім того, зазначені кошти не можуть бути стягнуті з відповідача як матеріальна шкода, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів, які підтверджують наявність неправомірної бездіяльності державного виконавця при виконанні рішення, що встановлена у визначеному законом порядку та причинного зв`язку між бездіяльністю (діями) державного виконавця та шкодою.

Однак, надані позивачем довідки, свідчать лише про те, що ОСОБА_1 отримав фізичні травми під час участі в антитерористичній операції, а не під час виконання державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення.

Станом на дату звернення ОСОБА_3 з позовом про відшкодування шкоди, інформація про оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця в межах виконавчого провадження НОМЕР_4 до Відділу не надходила.

Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу НОМЕР_4 судом не скасована та незаконною не визнавались.

Просило скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року.

На вказану апеляційну скаргу від ОСОБА_1 надійшов відзив, обґрунтований тим, що в матеріалах справи відсутні докази щодо направлення платіжних інструкцій (платіжних вимог) для виконання до головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України», до АТ «РВС БАНК», до АТ «УкрСиббанк», а також відсутні докази повернення платіжних інструкцій до відповідача без виконання.

Третя особа по справі ухвалила постанову про арешт коштів боржника тільки 19 серпня 2020 року, тобто через 14 місяців після відкриття (06 червня 2019 року) виконавчого провадження НОМЕР_4.

Постанова від 19 серпня 2020 року про арешт коштів боржника була ухвалена після його особистого звернення листом від 13 серпня 2020 року до директора Департаменту моніторингу процесуальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Бочарової Ю.М. в Міністерство юстиції України.

Зволікання протягом 14 місяців з ухваленням рішення щодо арешту коштів боржника - юридичної особи, надало можливість директору ТОВ «Укрмонолітмонтаж» Пустовому Д.М. виводить кошти з рахунків у банках протягом 14 місяців після відкриття виконавчого провадження.

Під час досудового розслідування кримінального провадження №0000132 від 19 січня 2021 року був отриманий тимчасовий доступ до банківських рахунків боржника, а саме р/р № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2013 року по 27 вересня 2021 року в АТ «УКРСИББАНК».

В виписці з р/р боржника № НОМЕР_1 за період з 01 січня 2013 року по 27 вересня 2021 року в АТ «УКРСИББАНК» зазначено, що в період дії виконавчого провадження НОМЕР_4 з 06 червня 2019 року по 02 вересня 2020 року були наявні кошти в розмірі 64258,88 грн.

Наявність у боржника на рахунку № НОМЕР_1 у АТ «УКРСИББАНК» коштів в період дії виконавчого провадження НОМЕР_4 з 06 червня 2019 року по 02 вересня 2020 року, підтверджується листом-відповіддю Державної фіскальної служби України від 01 червня 2020 року №80825192.

Тобто, відповідач не звертався взагалі до АТ «УКРСИББАНК» з платіжною вимогою щодо списання коштів в період дії виконавчого провадження НОМЕР_4 з 06 червня 2019 року по 02 вересня 2020 року.

Просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 червня 2019 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 за виконавчим листом у справі №752/25425/18, виданим 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 491645,54 грн.

Постановою від 30 липня 2019 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А. М. наклав арешт на майно, що належить боржникові.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що державний виконавець ніяких виконавчих дій зі стягнення грошових коштів з рахунків боржника у банках не вчиняв.

Стверджував, що здійснення окремих дій щодо виявлення майна та коштів боржника, що проводилися державним виконавцем, не свідчить, що проводилася перевірка майнового стану боржника з відповідною періодичністю, встановленою у ч. 8 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження», і це не свідчить про належне виконання державним виконавцем своїх обов`язків щодо розшуку майна боржника (на рахунку боржника у банку увесь час з дня відкриття виконавчого провадження обліковувалися грошові кошти) та здійснення заходів, які були потрібними для своєчасного і повного виконання рішення суду.

За спливом строку у рік та 2 місяці після відкриття 06 червня 2019 року виконавчого провадження та тільки після особистого звернення листом від 13 серпня 2020 року №230004.4/К-12939.3/20/27.3 до директора Департаменту моніторингу процесуальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Бочарової Ю.М. до Міністерства юстиції України, старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А. М. із запізненням виніс постанову про арешт грошових коштів боржника, яку не було надіслано позивачу, а таке запізнення винесення постанови надало директору ТОВ «Укрмонолітмонтаж» можливість виводити грошові кошти з рахунків у банках протягом 1 року та 2 місяців після відкриття виконавчого провадження.

02 вересня 2020 року старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А. М. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, зазначивши про неможливість встановити особу боржника та з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи.

Позивач зазначив, що виконавчий лист, виданий 24 травня 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ТОВ «Укрмонолітмонтаж» на його користь боргу в сумі 491645,54 грн. є виконавчим документом, за якими з боржника мали бути стягнуті грошові кошти, такий виконавчий документ міг бути виконаний без участі боржника, а також, враховуючи брак доказів здійснення державним виконавцем дій, спрямованих на своєчасне виконання рішення суду, рішення державного виконавця у формі постанови про повернення виконавчого документа стягувачу суперечило вимогам закону.

На переконання позивача, висновок щодо неможливості розшуку боржника, майна боржника не є обґрунтованим, оскільки державний виконавець не виконав усі належні та необхідні дії, неповністю реалізував надані йому права, не застосував усі можливі (передбачені законом) заходи для досягнення необхідного позитивного результату, через неявку без поважних причин боржника не виніс постанову про привід посадової особи, директора товариства, через органи Національної поліції.

За таких обставин вважав, що своєю бездіяльністю старший державний виконавець Голосіївського ВДВС Половець А.М. завдав йому матеріальної (майнової) шкоди на суму 491645,54 грн.

Як видно зі змісту виписки за особовим рахунком ТОВ «Укрмонолітмонтаж» у період з 01 жовтня 2013 року по 04 червня 2020 року на рахунку останнього знаходилась сума коштів у загальному розмірі 64258,88 грн., а саме 57158,88 грн. + 7100 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 64258,88 грн., суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець мав можливість виконати рішення суду та стягнути зазначену суму коштів на користь позивача, однак цього не зробив, чим допустив бездіяльність та завдав майнової шкоди позивачу.

З висновками суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача майнової шкоди погоджується і колегія суддів апеляційного суду, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 8.8, 8.9 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №910/6355/20 (провадження №12-41гс21) зазначила, що: «За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26)».

У пункті 5.30 постанови від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке стало підставою для стягнення відшкодування шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Вирішуючи питання, чи вимагає закон попереднього ухвалення судового рішення для визнання протиправними (неправомірними) відповідних дій, рішень чи бездіяльності судового виконавця для стягнення шкоди (збитків), Велика Палата Верховного Суду у пунктах 9.9, 9.10 постанови від 16 листопада 2022 року у справі №910/6355/20 (провадження №12-41гс21) виснувала, що: «Ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а господарський суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

Попереднє рішення суду може бути враховано під час розгляду такого спору та слугувати підставою для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин з урахуванням передбачених статтею 75 ГПК України правил, зокрема, що преюдиціальне значення надається виключно обставинам, установленим судовими рішеннями, серед яких можна виокремити обставини (факти) того, чи мали місце ці діяння та чи вчинені вони цією особою, а не правовій оцінці таких обставин, яка може полягати, зокрема, у висновках суду про те, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною».

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції, що державний виконавець мав можливість виконати рішення суду та стягнути суму коштів на користь позивача, однак цього не зробив, чим допустив бездіяльність.

Разом з цим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення шкоди з відділу державної виконавчої служби, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі ЗУ «Про державну виконавчу службу» та ЗУ «Про виконавче провадження».

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди.

Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі №32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до ст. 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 ЗУ «Про державну виконавчу службу», ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про виконавче провадження», а також з положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року (справа №752/4100/17).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення коштів у рахунок відшкодування шкоди на користь позивача, однак помилково стягнув такі кошти не з Держави, а з скаргу Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у зв`язку з чим рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , а саме про стягнення на його користь коштів у розмірі 64258,88 грн з Держави.

За правилами частини першої-третьої ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги за наявними в ній і додатково поданими доказами.

Аналіз аргументів апеляційної скарги, свідчить про те, що оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, заявник не згоден із рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення майнової шкоди, на обґрунтування чого ним було наведено відповідні аргументи в апеляційній скарзі, які є предметом дослідження суду апеляційної інстанції в розмінні правил частини першої-третьої статті 367 ЦПК України, та яким надана вище відповідна правова оцінка.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2024 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Держави на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування майнової шкоди 64258 (шістдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят вісім) грн. 88 коп., моральної шкоди 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн 00 коп., а разом - 70758 (сімдесят тисяч сімсот п`ятдесят вісім) гривень 88 копійок.

В решти вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 04 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба