провадження № 22-ц/824/6721/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Гордієнко Лесею Михайлівною на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ», про стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ», у якій позивач просив суд:

визнати протиправними дії Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ» (ідентифікаційний код 32921289) щодо визначення звільнення директора товариства ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України;

стягнути з ТОВ «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку у розмірі 523 171,80 гривень, як передбачено ст. 44 КЗпП України, середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку відповідно до ст. 117 КЗпП України у розмірі 31 707, 38 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Зазначив, що з 25 грудня 2021 року займав посаду директора ТОВ «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ» (ідентифікаційний код 32921289), що підтверджується протоколом позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Заваллівський Графіт» від 24 грудня 2021 року №24/12/2021, Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10 грудня 2024 та наказом ТОВ «Заваллівський Графіт» №15-ОК від 25 грудня 2021 року. Трудовий договір чи контракт зі ним в письмовому вигляді не укладався, повноваження, як директора товариства, визначені статутом ТОВ «Заваллівський графіт». Зокрема, п. 7.6 статуту товариства передбачено, що директор вирішує всі питання діяльності товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Викладене свідчить про те, що всі питання організації трудових відносин в ТОВ «Заваллівський графіт» відносились до одноособової компетенції позивача.

Вже будучи директором ТОВ «Заваллівський графіт», позивач рішенням вищевказаних учасників господарських товариств від 06 лютого 2023 року був призначений на посаду Генерального директора Групи компаній Заваллівський Графіт. Крім того, з 19 травня 2023 року, за рішенням власників за сумісництвом виконував обов`язки директора ТОВ «Стоун Фаунд», юридичною адресою якого є: 26334, Україна, Гайворонський р-н, Кіровоградська обл., селище міського типу Завалля, вулиця Небесної Сотні, будинок, 76, а також являвся членом наглядової ради ПрАТ «Заваллівський графітовий комбінат». Будь-якими рішеннями власників, внутрішніми документами товариства, статутом ТОВ «Заваллівський графіт» режим роботи, «робоче місце» позивача не встановлювались.

З відкритих джерел у мережі Інтернет, а саме з сервісу Опендатабот, позивачу стало відомо про здійснення відповідачем реєстраційних дій зі зміни директора ТОВ «Заваллівський графіт». Згідно інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань повноваження Директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт» ОСОБА_1 з 13 листопада 2024 року було припинено. Новим керівником ТОВ «Заваллівський Графіт» замість ОСОБА_1 призначено ОСОБА_2 . 10 грудня 2024 року на свою електронну адресу (ІНФОРМАЦІЯ_2) позивач отримав електронний лист від імені ОСОБА_2 (один з бенефіціарних власників групи Заваллівський графіт) ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому повідомлялось, що рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Заваллівський графіт» від 12 листопада 2024 року позивача звільнено з роботи за «систематичні прогули», а його призначено директором зазначеного товариства. До вказаного електронного листа прикріплено сканкопію протоколу зборів учасників ТОВ «Заваллівський графіт» від 12 листопада 2024 року, в якому зазначено, що ОСОБА_2 , як представник двох учасників товариства, повідомив про неодноразову відсутність на «робочому місці» позивача, у зв`язку з чим пропонував звільнити ОСОБА_1 з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Згідно Протоколу позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Заваллівський Графіт» від 12 листопада 2024 року №12/11/2024, а саме питання №2, збори вирішили звільнити та припинити повноваження директора Товариства - ОСОБА_1 з 12 листопада 2024 року, на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпПУ «За прогул без поважних причин».

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ», про стягнення середнього заробітку.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Гордієнко Леся Михайлівни, 13 січня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції надав оцінку питанню «припинення повноважень члена виконавчого органу товариства». Однак, згідно позовних вимог позивача, припинення повноважень його як директора, відбулося на підставі Рішення (протокол) загальних зборів учасників ТОВ «Заваллівський графіт» №12/11/2024 від 12 листопада 2024 року, яке не оскаржується позивачем.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №766/23789/19 вказала, що умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за статтею 41 КЗпП України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення». Разом із цим, передбачена п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів.

Аналіз змісту Протоколу позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Заваллівський Графіт» № 12/11/2024 від 12 листопада 2024 року, свідчить про прийняття зборами товариства рішення про припинення повноважень та звільнення директора Товариства - ОСОБА_1 з 12 листопада 2024 року, проте єдина законодавча можлива підстава для прийняття такого рішення в даній ситуації - пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадових осіб з ініціативи роботодавця.

Отже, позивач жодним чином не оскаржує рішення відповідача про припинення його повноважень директора товариства, проте оскаржує підставу звільнення, що врегулювано не нормами цивільного законодавства, а нормами трудового законодавства.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на статтю 99 ЦК України, яка не є предметом регулювання трудового права, є помилковим, оскільки спір, заявлений позивачем до відповідача стосується саме підстав «звільнення» позивача, а не підстав «припинення повноважень», які в даній справі не оскаржуються позивачем.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Гордієнко Лесею Михайлівною на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ», про стягнення середнього заробітку, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вважав, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини, а тому дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України. Означені висновки суд зробив, врахувавши позицію Великої Палати Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі №510/456/17, від 08 листопада 2019 року у справі №667/1/16, від 19 лютого 2020 року у справі №145/166/18.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, у тому числі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

На час звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 був директором ТОВ «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ», згідно статуту якого виконавчим органом Товариства є директор, який здійснює поточне керівництво діяльністю Товариства, є підзвітним Загальним зборам і Наглядовій Раді та організовує виконання рішень Загальних зборів та Наглядової Ради (п. 7.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВАЛЛІВСЬКИЙ ГРАФІТ» ().

Конституційний Суд України в абзацах другому та четвертому пункту 3.2 свого Рішення № 1-рп/2010 від 12 січня 2010 року в справі №1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме частину першу статті 98 та частину першу статті 99 ЦК України, а також чинні на той час частину першу статті 23, пункт «г» частини п`ятої статті 41, частину першу статті 59 Закону України «Про господарські товариства» і частину п`яту статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10 вересня 2019 року у справі №921/36/18, від 30 січня 2019 року у справі №145/1885/15-ц, від 04 лютого 2020 року у справі №915/540/16, від 14 червня 2023 року у справі №448/362/22, від 06 вересня 2023 року у справі № 27/27466/20, де також виснувала, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.

За змістом пункту 3 частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацію загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду. Відсутність у позовній заяві обґрунтування позивачем, який є директором товариства, участі у відносинах управління останнім і їхнього припинення у разі задоволення позову не впливає на існування спору, пов`язаного з управлінням товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі №448/362/22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі №366/3222/21 зазначено, що керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньоорганізаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних - здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних - керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій.

Отже, категорія «керівник» є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління.

Під поняття «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). Частинами першою-четвертою статті 99 ЦК України передбачено, зокрема, що загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є «директор», якщо статутом не передбачена інша назва. Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад. Назвою колегіального виконавчого органу є «дирекція», а його голови - «генеральний директор», якщо статутом не передбачені інші назви. Обрання членів колегіального виконавчого органу та його голови здійснюється голосуванням щодо кожного кандидата окремо, якщо статутом не передбачено обрання членів виконавчого органу та його голови списком, кумулятивним голосуванням чи в іншому порядку. З одноосібним виконавчим органом та кожним членом колегіального виконавчого органу укладається цивільно-правовий або трудовий договір (контракт). Договір (контракт), що укладається з одноосібним виконавчим органом та членом колегіального виконавчого органу, від імені товариства підписує особа, уповноважена на таке підписання загальними зборами учасників. Повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.

У постанові від 26 березня 2025 року у справі №359/2836/23 Верховний Суд виснував, що у обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.

Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та/ або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі №127/27466/20).

Враховуючи загальну спрямованість практики Великої Палати Верховного Суду, критерії розмежування корпоративних (тобто тих, що, зокрема, пов`язані з управлінням підприємством) і власне трудових спорів, місцевий суд правильно встановив господарсько-правову природу виниклих між сторонами відносин, та дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

У постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Зважаючи на те, що правовідносини, що були предметом розгляду у справі №766/23789/19 (позивач на час звільнення займав посаду заступника начальника філії та, як встановив касаційний суд, був суб`єктом трудових відносин, який може бути звільнений за загальною процедурою, передбаченою нормами трудового законодавства з відповідними гарантіями від незаконного звільнення, із зазначенням відповідних підстав), не є подібними до правовідносин у даній справі (позивач на час звільнення займав посаду директора товариства), такі висновки до спірних правовідносин не застосовні.

Доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить та лише зводиться до не згоди із судовим рішенням і тлумачення норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Гордієнко Лесею Михайлівною - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 27 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04 червня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова