Номер апеляційного провадження 22-ц/824/8235/2025
Головуючий у суді першої інстанції І. В. Фролова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

14 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач за первісним позовом

та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач з первісним позовом

та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Фролової І.В., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю майна, придбаного за час шлюбу.

У своїй позовній заяві просила суд виділити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , виділити у власність ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що з 03 травня 2013 року по 07 листопада 2017 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за спільною заявою подружжя рішенням Шевченківського районного суду м. Києва.

Перебуваючи в шлюбі позивачем було придбано наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , титульним власником є позивач; двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 44,2 кв.м. титульним власником якої є відповідач, однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м. титульним власником якої є позивач.

Під час шлюбу між позивачем та відповідачем шлюбний договір не укладався та після розірвання шлюбу договір про поділ майна також не укладався.

Однак позивач досі не може вільно розпоряджатись своїм майном, продати, подарувати його тощо, так як для вчинення правочину потрібна згода відповідача, а відповідач відмовляється надати згоду та/або укласти угоду про поділ майна подружжя.

З огляду на зазначене, позивач з метою захисту своїх майнових інтересів змушена звернутись до суду.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2020 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

18 лютого 2021 року на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, що є спільною сумісною власністю.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання гр. України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без шлюбу в період з вересня 2008 року по травень 2013 року; визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на чотирикімнатну квартиру, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . В порядку поділу майна, що знаходиться у спільній сумісній власності здійснити наступний поділ:

В особисту приватну власність ОСОБА_1 виділити наступне майно:

- чотирикімнатну квартиру, загальною площею 135,1 кв м, житловою 94,3, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

В особисту приватну власність ОСОБА_2 виділити наступне майно:

- однокімнатну квартиру площею 44,2 кв.м, житлова площа 27,4 кв м реєстраційний номер 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;

- однокімнатну квартиру загальною площею 32,8 (кв.м), житлова площа 19,7 кв. м реєстраційний номер: 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

Визнати право власності ОСОБА_2 на частину двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на частину двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю майна, придбаного за час шлюбу залишено без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, що є спільною сумісною власністю задоволено у повному обсязі.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без шлюбу в період з вересня 2008 року по травень 2013 року.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно:

однокімнатну квартиру загальною площею 44,2 кв.м, житлова площа 27,4 кв м реєстраційний номер 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 ;

однокімнатну квартиру загальною площею 32,8 кв.м, житлова площа 19,7 кв. м реєстраційний номер: 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 .

двокімнатну квартиру, реєстраційний номер: 66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м.

В порядку поділу спільно нажитого майна, що знаходиться у спільній сумісній власності здійснено наступний розподіл:

В особисту приватну власність ОСОБА_2 виділено наступне майно:

однокімнатну квартиру площею 44,2 кв.м, житлова площа 27,4 кв м реєстраційний номер 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , загальною вартістю 1 460 000,00 грн;

однокімнатну квартиру загальною площею 32,8 кв.м, житлова площа 19,7 кв. м, реєстраційний номер: 00, що розташована за адресою: АДРЕСА_6 , загальною вартістю 1 083 200,00 грн;

Визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м., загальною вартістю 472 350,00 грн.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину двокімнатної квартири, реєстраційний номер: 66, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 45,2 кв м, жилою площею 29,5 кв м., загальною вартістю 472 350,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11 350 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення яким перісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю майна, придбаного під час шлюбу, задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна, що є спільною сумісною власністю, відмовити в повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що із ОСОБА_2 дійсно мала близькі стосунки, вони разом проводили час, їздили на відпочинок та відвідували святкові заходи, проте, безперервно протягом 2008 - 2012 років, сумісно не проживали, їх сумісне проживання за цей період не могло перевищувати одного місяця поспіль. Також спільного бюджету строни не мали і не вели разом спіьного господарства.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що фактично усі показання свідків зводяться до підтверджень фактів стосунків сторін, проведення разом дозвілля, та періодичного короткострокового співжиття, проти чого не заперечує і ОСОБА_1 , однак сторони не мали спільного побуту протягом 2008-2012 років. Крім того позивач із ОСОБА_2 ніколи не мали спільного бюджету, оскільки ОСОБА_2 не мав заробітку, що випливає із обставин справи, та покази свідків позбавлені підтвердження вкладу відповідача у придбання Таунхаузу.

На переконання ОСОБА_1 показання усіх свідків не містять підтвердження факту спільного проживання її та відповідача однією сім`єю протягом спірного періоду, а тим паче їх спільного побуту, взаємних прав та обов`язків, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету.

Щодо світлин, як підтвердження сумісного проживання сторін без реєстрації шлюбу, апелянт зазначає, що разом із зустрічним позовом відповідачем було надано кольорові сканкопії фотознімків на яких зображено сторін під час урочистих заходах та сумісного проводження часу в компанії третіх осіб, а також із їх відпочинку.

Проте надані ОСОБА_2 світлини не підтверджують їх сумісне проживання протягом майже п`яти років, а тим більше ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю.

Світлини є підтвердження сумісного проводження сторонами дозвілля, проти чого позивач не заперечує. Проте надані фото жодним чином не підтверджують факт їх тривалого сумісного проживання як чоловік і жінка без шлюбу.

Зауважує, що надані відповідачем Акти та Довідка на підтвердження факту проживання ОСОБА_2 без реєстрації з вересня 2008 року по вересень 2011 року не підтверджують інформацію, що в них міститься та довідка Виконкому Святопетрівської сільської ради видана на підставі акту від 14.10.2020, а отже не є самостійним доказом.

Окрім того відповідач сам вказував в своїй позовній заяві (сторінка 5 позовної заяви) що в 2011 році Таунзауз був не придатний для проживання і будівельні роботи тривали по 2012 рік, а отже інформація у Акті від 27.08.2020 року суперечать обставинам, зазначеним відповідачем.

На переконання апелянта дані акти можуть набути доказової сили, виключно після безпосереднього допиту осіб, що їх підписали, у судовому засідання.

Показання саме вказаних у актах осіб, приведених до присяги та повідомлених про кримінальну відповідальність, могли б забезпечити суд першої інстанції об`єктивними доказами щодо предмету спору, як осіб прямо не зацікавлених у результаті розгляду справи, та позбавлених суб`єктивного відношення до учасників спору, проте відповідного клопотання відповідачем не заявлялось.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що наявність письмової розписки від 11 липня 2010 року, при відсутності виконання письмової розписки про передачу своїй сестрі коштів на придбання квартири по АДРЕСА_9 , та враховуючи, що такої розписки не було отримано від позивача при передачі своєї частки коштів у придбанні Таунхаузу, ОСОБА_2 діяв непослідовно, та його того часу поведінка не відповідала ні попередній та послідуючій. За змістом наведеного твердження відповідача про свою участь у придбанні Таунхаузу є надуманою, оскільки не знаходить свого підтвердження серед матеріалів справи.

Крім того, як повідомила ОСОБА_4 в судовому засіданні перепродаж квартир є способом її заробітку, чим пояснюється перебування у її власності декількох об`єктів нерухомого майна.

Також очевидна відсутність будь-яких належним доказів витрат ОСОБА_2 на проведення будівельних робіт у Таунхаузі, або ж належні підтвердження його участі у іншій формі для його поліпшення.

Доказів його участі у вказаних поліпшеннях відповідачем не надано. Про даний факт у судовому засіданні повідомив тільки його рідний брат ОСОБА_5 , вказавши, що вартість ремонту становила від 20 000 до 24 000 доларів. Жодних об`єктивних доказів участі ОСОБА_2 (замовлення проектів, товарно-транспортних накладних, квитанцій, чеків, тощо) матеріали справи не містять. Роботи з ремонту Таунхаузу виконувались ОСОБА_5 , та оплачені позивачкою. Про участь відповідача у виконанні ремонтних робіт у Таунхаузі повідомив у судовому засіданні його рідний брат та інших підтверджень даної обставини матеріали справи не містять.

ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_6 подано відзив на апеляційну скаргу, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2024 залишити без змін як законне та обгрунтоване та таке, що винесено справедливо і правомірно без порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазаначає, що дослідивши матеріали справи, судом встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 2008 року по травень 2013 року.

Дана обставина підстверджується наявними в матеріалах справи доказами, які і в свою чергу були досліджені судом першої інстанції та яким була надана правильна оцінка судом першої інстанції.

Щодо способу розподілу спільного майна подружжя, вважає, що воно правильно розподілене рішенням суду першої інстанції, а апелянтом не наведено аргументації в чому саме наявне порушення при визначенні способу розподілу майна.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Каракай О.В. підтримав подану в інтересах довірителя апеляційну скаргу, просив задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Ханов А.О. проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили, рішення суду просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Каракай О.В., відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представника - адвоката Ханова А.О., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Судом встановлено з 03 травня 2013 року по 07 листопада 2017 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за спільною заявою подружжя рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/28457/17 від 07 листопада 2017 року.

Сторони мають спільного сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Перебуваючи в шлюбі сторонами було придбано наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , титульним власником є ОСОБА_8 ; двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 44,2 кв.м., титульним власником якої є ОСОБА_2 ; однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м., титульним власником якої є ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 було заявлено позовну вимогу про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу в період з вересня 2008 року по травень 2013 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інсианції, що задля повного встановлення обставин справи необхідним є дослідження механізму/порядку набуття ОСОБА_1 у власність чотирикімнатної квартири, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Матеріали справи містять світлини із зображенням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.179-189). На світлинах відображено події: спільна поїздка в Турцію у 2010 році з сестрою ОСОБА_2 та її донькою; спільна поїздка в Єгипет влітку 2011 року з братом ОСОБА_2 , його дружиною та їх дочкою; спільні фотографії в грудні 2008 року (у лазні у друзів, тощо); спільні фотографії за 2009 рік (на дні народженні у подруги ОСОБА_9 , на дачі - ОСОБА_10 сади в м. Києві, прогулянки по Києву, день народження племінниці, яке святкувалося на Русанівських садах, в гостях у батьків за адресою АДРЕСА_10 ); спільні фотографії за 2012 рік: сімейні фото з новонародженою дочкою сестри позивача, фото з хрестин дочки сестри, де відповідач приймає участь у хрещенні, фотографіі з друзями у сімейної пари вдома в Таунхаузі; спільні фотографії за 2013 рік: з декількох днів народжень та весіль.

ОСОБА_2 було долучено та судом досліджено:

- Акт від 27.08.2020 року, яким мешканцями буд. АДРЕСА_11 , письмово підтверджено факт проживання ОСОБА_2 без реєстрації з вересня 2008 року по вересень 2011 року за вказаною адресою, в кв. АДРЕСА_12 ;

- Акт від 14.10.2020 року, у якому мешканці буд. АДРЕСА_13 , письмово підтвердили, що ОСОБА_2 проживав за цією ж адресою, в квартирі АДРЕСА_14 , з вересня 2011 року по липень 2017 року без реєстрації. Депутатом Святопетрівської сільської ради, ОСОБА_11 , засвідчено підписи жителів АДРЕСА_13 .;

- Довідка № 08-1/769 від 21 жовтня 2020 року, видана виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради про те, що ОСОБА_2 проживав без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 з вересня 2011 року по липень 2017 року.

Судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 заявлені стороною позивача, які вказали на обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 2008 року, придбання ними квартири на Алішера Навої , реєстрацію якої було здійснено на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спірні правовідносини стосуються поділу майна, набутого сторонами за час проживання однією сім`єю без шлюбу і майна набутого під час шлюбу. Встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу у період з вересня 2008 року по травень 2013 року, має значення для поділу майна, яке було придбано сторонами по справі під час таких стосунків.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Надавши належну правову оцінку доказам, наданим ОСОБА_2 на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і апеляційний суд, з урахуванням наведених вище критеріїв оцінки доказів, дійшов загалом обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_2 зазначених вимог.

Колегія суддів додатково зауважує, що зібраними по справі доказами підтверджується факт наявності між сторонами в період з вересня 2008 по травень 2013 відносин, притаманних подружжю: спільне проживання сторін, наявність спільного побуту, про що зауважували свідки, спільного відпочинку, спільне вирішення майнових питань. Факт реєстрації шлюбу та народження спільної дитини, зачатої до реєстрації шлюбу підтверджує факт спільного проживання сторін по справі як чоловік та жінка без шлюбу.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час, як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що судом не було забезпечено належного дослідження обставин справи та доказів спільного проживання сторін, оскільки вважає, що суд першої інстанції вирішили спір в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог і на підставі доказів, поданих на їх підтвердження.

Спір щодо визначеної вартості майна у сторін відсутній. Ринкова вартість нерухомого майна визначена у спосіб проведення оцінки кваліфікованим суб`єктом оціночної діяльності, що є дійсною вартістю майна та підтверджує доводи відповідача в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи загальна вартість майна, що підлягає поділу (яке, на час ухвалення рішення належало на праві власності сторонам по справі) становить 3 487 900 грн.

Ця сума складається з двокімнатної квартираи АДРЕСА_3 , - 944 700,00 грн.; двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 44,2 кв.м. - 1 460 000,00 грн.; однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м. - 1 083 200, 00 грн.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки судом було встановлено, що сторони проживали тривалий час без реєстрації шлюбу, ними акумулювалися фінансові ресурси, які в подальшому було використано задля придбання об`єктів нерухомості, які для особистого проживання, так і для здачі в оренду, таким чином є всі підстави стверджувати, що чотирикімнатна квартира, реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою АДРЕСА_4 , належали сторонам на праві спільної сумісної власності. Про поділ даної квартири вимоги були заявлені ОСОБА_2 у зустрічному позові.

Встановивши, що чотирьохкімнатна кварира, загальною площею 135,1 кв.м. житловою 94,3 кв. м., реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 2 620 200,00 грн, була придбана на ім`я ОСОБА_1 у період проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстарції шлюбу, суд дійшов правильного висновку, що зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а тому підлягає поділу між ними з урахуванням рівності часток.

Однак, зважаючи на ту обставину, що вже під час розгляду справи ОСОБА_1 здійснила відчуження чотирьохкімнатної кварири, загальною площею 135,1 кв.м. житловою 94,3 кв. м., реєстраційний номер: 32247100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , вартістю 2 620 200,00 грн, а за варіантом розподілу майна запропонованим ОСОБА_2 в зустрічному позові відповідна квартира мала бути передана в особисту приватну власність саме ОСОБА_1 , то частина майна, яке за вимогами зустрічного позову відходило ОСОБА_1 не змінилося у зв`язку з продажом нею даної квартири.

Такий спосіб захисту порушеного права як «врахування відчуженого майна до загальної вартості майна» передбачений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 16.01.2023 у справі №754/3132/16-ц. Також в постанові від 07.11.2018 у справі № 344/1313/16-ц Верховний Суд врахував вартість відчуженого майна для поділу майна в рівних частках без присудження компенсації іншому з подружжя.

В постанові від 09.06.2021 у справі № 537/5528/16 Верховний Суд визначив доцільність поділу майна таким чином, щоб не зобов`язувати сторону сплачувати компенсацію за відчужене майно.

Визначаючи спосіб поділу майна, суд виходить з засад рівності часток спільної сумісної власності подружжя, порядку поділу неподільних речей, особливостей поділу майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, а також інтересів сторін, спрямованих на врегулювання стану невизначеності у їх майнових правовідносинах.

Запропонований ОСОБА_2 варіант поділу майна забезпечує право кожної із сторін на житло.

Колегія суддів зауважує, що зазначаючи у апепляційній скарзі, що позивачкою у 2010 придбано будинок за адресою: АДРЕСА_4 , водночас доказів того, що це житло було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 нею не надано як до суду першої інстанції так і не долучено таких доказів і до апеляційної скарги.

Отже, судправильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, яка підлягає застосуванню, встановив фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, та дійшом мотивованого висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суду виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, судові витрати понесені апелянтом компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанви шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 29 травня 2025 року.

Судді

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна