Справа № 522/2287/24
Провадження № 2/522/1251/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

представника позивача адвоката Чурсова М.В.,

представника відповідача адвоката Кравцана В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та стягнення компенсації вартості 1/2 частки майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

19.02.2024 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та стягнення компенсації вартості частки майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 07.10.2006. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/24012/23 від 29.01.2024 шлюб між сторонами розірваний.

За час спільного проживання у шлюбі, сторонами набуте наступне майно на праві спільної сумісної власності: автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021; нежитлове приміщення (кладова) площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення (кладова) площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 . Сторонами не укладено договір про поділ спільного майна. Нежитлові приміщення та автомобіль після фактичного розірвання шлюбу, перебувають у власності і користуванні відповідача. Позивач просить суд:

-Визнати автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021 спільним майном подружжя, припинити право спільної сумісної власності на цей об`єкт, виділивши його у власність відповідача ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію в розмірі ринкової вартості автомобіля, а саме 454 263,00 грн;

-Визнати нежитлове приміщення (кладова) площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 «ЖК на Сегедській» спільним майном подружжя, припинити право спільної сумісної власності на цей об`єкт, виділивши його у власність відповідача ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію в розмірі ринкової вартості, а саме 86 154,00 грн;

-Визнати нежитлове приміщення (кладова) площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном подружжя, припинити право спільної сумісної власності на цей об`єкт, виділивши його у власність відповідача ОСОБА_2 та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 компенсацію в розмірі ринкової вартості, а саме 65 520,00 грн.

22.02.2024 ухвалю суду позовну заяву залишено без руху.

Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 22.02.2024 повернуто заявнику.

27.02.2024 на виконання ухвали суду від 22.02.2024 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 15.03.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

09.04.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021 НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_2 , належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки набутий на підставі договору дарування. Крім того, відповідачу відомо про те, що у спільній сумісній власності знаходився автомобіль марки «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., д/н НОМЕР_2 та інші транспортні засоби, які були придбані під час шлюбу та були зареєстровані за позивачем.

Крім того зазначає, що автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021 НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_2 17.06.2022 за кошти її батька. Нежитлове приміщення (кладова) площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 також придбане ОСОБА_2 за кошти її батька, а нежитлове приміщення (кладова) площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 відповідачка придбала 25.08.2023 за кошти, отримані з депозиту матері.

Також зазначає, що позивач не надав до суду згоду відповідача на виплату грошової компенсації та попереднього внесення нею відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правову допомогу становить 11 000,00 грн.

23.04.2024 від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, у якій вона просить суд:

- виділити у приватну власність ОСОБА_1 транспортний засіб, а саме причіп 814002, 2011 р.в. з компенсацію шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартості частини транспортного засобу, а саме причіпу 814002, 2011 р.в., а розмірі 49 650,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частини вартості транспортного засобу, а саме автомобіля «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., що становить 116 677,50 грн;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частини вартості транспортного засобу, а саме автомобіля ВАЗ 21093, 1997 р.в., що становить 40 382,00 грн.

23.04.2024 від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про витребування доказів, яке ухвалою суду від 18.06.2024 задоволено.

23.04.2024 від представника ОСОБА_2 надійшла заява про виклик свідків, яка ухвалою суду від 18.06.2024 задоволена.

18.06.2024 ухвалою суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

04.07.2024 від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому він зазначає, що перелічені у зустрічному позові транспортні засоби, а саме автомобіль Ford Focus C-MAX та ВАЗ 21093 були придбані та продані за час перебування сторін у шлюбі, жодних обставин, вказаних, що ці автомобілі були продані після розірвання шлюбу в зустрічному позові не доведені, тому посилання на вимогу про поділ цього майна є неспроможними. Щодо причіпу 814002, то по-перше, ОСОБА_3 придбав це майно хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти, тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є лише особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, це підтверджується тією обставиною, що кошти на придбання цього майна були позичені позивачем, але до теперішнього часу ще не повернуті. У задоволенні зустрічної позовної заяви просить відмовити.

12.08.2024 на виконання ухвали суду від 18.06.2024 від Національного агентства з питань запобігання корупції надійшла відповідь, згідно якої ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування не реєструвався та відповідно декларацій не подавав.

13.12.2024 на виконання ухвали суду від 18.06.2024 від Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях надійшла відповідь, згідно якої станом на 04.12.2024 за гр. ОСОБА_2 значиться зареєстрованим тільки автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021, номерний знак НОМЕР_1 .

22.01.2025 від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі та закриття підготовчого провадження.

22.01.2025 протокольною ухвалою суду відмовлено у призначені експертизи, поданої разом із первісним позовом.

22.01.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

20.02.2025 в судовому засіданні представником ОСОБА_2 подана письмова промова.

03.04.2025 в судовому засіданні представник позивача просив залишити без виконання ухвалу суду виклик свідка ОСОБА_4 , яка протокольною ухвалою суду задоволена.

03.04.2025 в судовому засіданні здійснено допит свідка ОСОБА_5 , який є батьком ОСОБА_2 , та який зазначив, що у 2022 році придбав для доньки та її чоловіка автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, мав збереження та позичив у товариша 20 тис. доларів США. Автомобіль придбали в салоні, але тестовий, він був дешевшим. Фінансову участь у купівлі автомобіля ОСОБА_1 не приймав. На одну з кладових за адресою: вул. Армійська, 8-Г ЖК «Армійський» він дав гроші, інші ОСОБА_2 купила за гроші, отримані у спадок після смерті матері. Протягом всього часу перебування доньки у шлюбі він надавав їй матеріальну допомогу.

05.05.2025 від представника ОСОБА_1 надійшло клопотання про відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, заслухавши доводи та заперечення сторін, суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 з 07.10.2006. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/24012/23 від 29.01.2024 шлюб між сторонами розірваний.

За час спільного проживання у шлюбі, сторонами набуте наступне майно: автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021; нежитлове приміщення (кладова) площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення (кладова) площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , транспортний засіб причіп 814002, 2011 р.в., автомобіль «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., та автомобіль ВАЗ 21093, 1997 р.в.

Сторонами не укладено договору про поділ спільного майна. Нежитлові приміщення та автомобіль марки MG HS 2021 року випуску після фактичного розірвання шлюбу, перебувають у власності і користуванні ОСОБА_2 Автомобіль «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., та автомобіль ВАЗ 21093, 1997 р.в. продано під час перебування сторін у шлюбі, що не заперечується сторонами, а транспортний засіб причіп 814002, 2011 р.в. знаходиться на тимчасово окупованій території в м. Нова Каховка Херсонської області.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Позивач звернувся до суду з метою поділу неподільної речі автомобіля марки MG HS 2021 року випуску, що перебуває у спільній сумісній власності, бо набутий за час перебування у шлюбі з відповідачкою та зареєстрований за нею. Єдиним варіантом вирішення такого спору бачив відмову від його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль і отримання від відповідачки грошової компенсації за цю частку.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Позивач не претендує на те, щоби автомобіль залишити собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Він навпаки дає згоду на те, щоби отримати грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Згода відповідачки на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).

Платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві 1/2 вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.

Задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України Велика Палата Верховного Суду відступила: від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2811цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток; від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем.

Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 04.12.2024 № 31/30/5142-9660-2024, 17.06.2022 на гр. ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 5142/2022/3225771, укладеного в ТСЦ № 5142.

04.11.2023 даний транспортний засіб був перереєстрований в ТСЦ № 5152 на гр. ОСОБА_5 згідно договору комісії № 3553/23/1/025956 від 02.11.2023 та договору купівлі-продажу № 3553/23/1/025956 від 03.11.2023, укладеного СГ ТОВ «Бриз».

16.11.2023 вищевказаний автомобіль був перереєстрований на гр. ОСОБА_2 , на підставі договору дарування № 5142/2023/4157739, укладеного в ТСЦ № 5142.

Станом на 04.12.2024 за гр. ОСОБА_2 значиться зареєстрованим тільки автомобіль марки MG HS 2021 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_1 .

До зазначеної відповіді додано копії договору купівлі-продажу транспортного засобу № 142/2022/3225771 від 17.06.2022, укладеного між ТОВ «МУСТАНГ МОТОРС» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), де предметом договору є транспортний засіб: автомобіль марки MG HS, білого кольору, номерний знак НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , та договору дарування транспортного засобу № 5142/2023/4157739 від 16.11.2023, укладеного між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний), за умовами якого дарувальник передав безоплатно у власність обдаровуваному легковий автомобіль марки MG HS, білого кольору, 2021 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_4 .

Таким чином, зазначений автомобіль марки MG HS був придбаний ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 та був перереєстрований 04.11.2023 на її батька ОСОБА_5 на підставі договору комісії № 3553/23/1/025956 від 02.11.2023 та договору купівлі-продажу № 3553/23/1/025956 від 03.11.2023, укладеного СГ ТОВ «Бриз», та вже через 12 днів 16.11.2023 був подарований ОСОБА_5 відповідачці. Доказів того, що на придбання даного автомобіля ОСОБА_2 були надані кошти її батьком ОСОБА_5 суду не надано.

Зазначені дії ОСОБА_2 свідчать про спробу уникнути поділу спільного майна подружжя, проте враховуючи первісне набуття відповідачкою у власність зазначеного транспортного засобу за договором купівлі-продажу та під час перебування у шлюбі з позивачем, а також те, що вказаним автомобілем користується відповідачка, що не заперечується сторонами, суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 в частині виділу у власність ОСОБА_2 автомобіля марки MG HS 2021 року випуску стягнувши з неї ринкової вартості автомобіля, яка згідно оголошень з сайту AUTORIA становить 454 263,00 грн. При цьому, щодо визначення приблизної вартості аналогічного автомобіля на підставі оголошень з сайту AUTORIA у сумі 908 526,00 грн, сторони не заперечували.

30.05.2018 між ПП ВКФ «Мікромегас» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № МП нп 4,5.4п.2с/А16 на нежитлове приміщення № 31к, поверх 4, секція 2, площею 4,5 кв.м. у ЖК «Армійський» за адресою: АДРЕСА_2 ; вартість майнових прав становить 46 508,24 грн. Згідно з Актом приймання-передачі нерухомого майна № 31-кл/МП від 30.05.2018 ОСОБА_2 прийняла відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав № МП нп 4,5.4п.2с/А16 від 30.05.2019 нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Відповідно до звіту ФОП ОСОБА_6 № 240213-001 від 13.02.2024 про незалежну оцінку нежитлового приміщення № 31к, загальною площею 4,5 кв.м., ринкова вартість об`єкта становить 131 041,00 грн.

Відповідно до угоди про заміну сторони в інструктивній декларації № 83/9 від 03.10.2022 ОСОБА_2 придбала нежитлове приміщення кладову площею 6,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , «ЖК НА СЕГЕДСЬКІЙ». Відповідно до звіту ФОП ОСОБА_6 № 240213-002 від 13.02.2024 про незалежну оцінку нежитлового приміщення № 3к, загальною площею 6,1 кв.м., ринкова вартість об`єкта становить 172 309,00 грн.

Зазначені нежитлові приміщення придбані під час перебування сторін у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю та підлягають поділу між колишнім подружжям. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що нежитлове приміщення площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , придбане за кошти батька відповідачки, а нежитлове приміщення площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , придбане за кошти, отримані з депозиту матері, оскільки зазначені доводи не підтверджені належними доказами. Саме по собі свідчення батька відповідачки про наявність у нього коштів на час придбання донькою зазначеного нерухомого майна та наявність у її матері депозитного рахунку в банку, такими доказами не є та не можуть достеменно свідчити про надання ними коштів ОСОБА_2 для придбання вказаного майна.

Отже, вимоги ОСОБА_1 про виділ ОСОБА_2 у власність зазначених нежитлових приміщень та стягнення з неї компенсації їх ринкової вартості в сумі 86 154,00 грн вартості нежитлового приміщення (кладової) площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , та в сумі 65 520,00 грн компенсації ринкової вартості нежитлового приміщення (кладової) площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, щодо визначення вартості зазначених нежитлових приміщень сторони не заперечували.

Стосовно вимог про визнання автомобіля та нежитлових приміщень спільною сумісною власністю подружжя та припинення права спільної сумісної власності на це майно, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 у справі № 286/1537/16-ц вказано, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд у постанові від 09.07.2021 у справі № 161/8116/19 зазначив, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не спростували презумпції спільної сумісної власності на вищезазначене майно, то немає необхідності у визнанні цих об`єктів спільним сумісним майном.

Поділ майна, шляхом виділення його у власність із компенсацією виплати ринкової вартості такого майна само собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 справа № 523/14489/15-ц.

Щодо зустрічних позовних вимог про виділення у приватну власність ОСОБА_1 транспортного засобу причепу 814002, 2011 р.в. з компенсацію шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частини його вартості в сумі 49 650,00 грн, та стягнення частини вартості автомобіля «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., що становить 116 677,50 грн, а також стягнення частини вартості автомобіля ВАЗ 21093, 1997 р.в., що становить 40 382,00 грн, суд виходить з наступного.

Як вбачається з відповіді Головного сервісного центру МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях від 09.04.2024 № 31/30/02-208-Аз-2024, згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_1 були зареєстровані та перереєстровані наступні транспортні засоби: 30.08.2011 у ВРЕР № 1 в Одеській області, на підставі акту приймання-передачі був зареєстрований причеп 814002, 2011 р.в.; 07.05.2016 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у ТСЦ № 5149 РСЦ ГСЦ в Одеській області був зареєстрований автомобіль «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., та 12.01.2024 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у ТСЦ № 5142 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях був перереєстрований за ОСОБА_7 ; 31.10.2018 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у ТСЦ № 5142 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях був зареєстрований автомобіль ВАЗ 21093, 1997 р.в., та 16.05.2023 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у ТСЦ № 5145 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області був перереєстрований за ОСОБА_8 .

За положеннями ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Судом встановлено, що автомобілі «FORD FOCUS C-MAX», 2008 р.в., та ВАЗ 21093, 1997 р.в., були набуті та відчужені ОСОБА_1 під час перебування сторін у шлюбі, що не заперечувалось представниками сторін, а відтак отримані за їх відчуження кошти є такими, що витрачені на потреби сім`ї, а тому поділу під час вирішення даного спору не підлягають.

Знаходження транспортного засобу причепу 814002, 2011 р.в., який є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, на тимчасово окупованій території не спростовує правового статусу цього майна та не звільняє його від поділу, а відтак вимоги ОСОБА_2 про компенсацію їй ОСОБА_1 його вартості в сумі 49 650,00 грн підлягають задоволенню. При цьому, щодо визначення приблизної вартості аналогічного причепу на підставі оголошень з сайту AUTORIA у сумі 99 300,00 грн, сторони не заперечували.

Також позивачем за зустрічним позовом заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподіл між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з приписами ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

ВП ВС у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першоїтретьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відзиві на позовну заяву адвокатом Кравцан В.М. наведено попередній розрахунок суми судових витрат, який становить 11 000,00 грн та складається з: 5 000,00 грн за написання відзиву на позовну заяву; 2 000,00 грн за складення та подання адвокатського запиту; 4 000,00 грн за участь представника у суді першої інстанції. У промові до судових дебатів адвокат збільшив розмір судових витрат та просить стягнути з ОСОБА_1 : 10 000,00 грн за складення відзиву на позовну заяву та зустрічної позовної заяви; 8 000,00 грн за представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції; 2 000,00 грн за складення клопотання про витребування доказів та заяви про виклик свідків та 2 000,00 грн за подання адвокатських запитів, а всього 22 000,00 грн.

Судом встановлено, що у матеріалах справи містяться: ордер серії ВН № 1350136 від 04.04.2024; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльність № 2470 гр. Кравцан В.М.; договір про надання правової (правничої) допомоги від 01.04.2024; додаток № 1 до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.04.2024 про вартість окремих юридичних дій.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

05.05.2025 представником ОСОБА_1 подано клопотання про відмову у задоволенні вимог на відшкодування витрат на правничу допомогу, у зв`язку з порушенням принципу розумності та обґрунтованості заявленого розміру витрат на правову допомогу.

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_2 на професійну правничу допомогу, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (постанова ВП ВС від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19).

Враховуючи рівень складності справи, характер виконаної адвокатом роботи у зв`язку із розглядом, тривалість судового розгляду, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, клопотання представника ОСОБА_1 про відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, а також виконаної адвокатом роботи з метою захисту інтересів ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кравцан В.М., та значимості таких дій у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 6 059,37 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у сумі 496,50 грн, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя та стягнення компенсації вартості 1/2 частки майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ) 454 263,00 грн компенсації ринкової вартості автомобіля марки MG HS 2021 року випуску, дата реєстрації 30.09.2021.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ) 86 154,00 грн компенсації ринкової вартості нежитлового приміщення (кладової) площею 6,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ) 65 520,00 грн компенсації ринкової вартості нежитлового приміщення (кладової) площею 4,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 .

В решті вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ) 6 059,37 грн витрат по сплаті судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) 49 650,00 грн компенсації вартості частини транспортного засобу причепу 814002, 2011 року випуску.

В решті вимог зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 ) 496,50 грн судового збору та 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 29.05.2025.