Провадження № 2/185/2368/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання Вакули В.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку при виконанні трудових обов`язків,

ВСТАНОВИВ:

24.12.2024 представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Повалій О.В., через систему «Електронний суд» було подано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області позовну заяву про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що з 20 травня 1999 року по 05 квітня 2011 року працював у різних структурних підрозділах відповідача на різних посадах, що підтверджується трудовою книжкою. За час роботи 13.12.2010 з позивачем стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, що підтверджується актом форми Н-1 від 29.12.2010 та актом форми Н-5 від 29.12.2010. Пункт 6 акту Н-1 вказує, що 13.12. 2010 року в другу зміну начальником дільниці підготовчих робіт №2 (далі ПР-2) ОСОБА_2 був виданий наряд ланці робітників в складі трьох прохідників та одного МГВМ під керівництвом ланкового прохідників ОСОБА_1 (постраждалого) на проведення і кріплення відкотного квершлага пл. С10. О 17 год. 05 хвилин прохідник ОСОБА_1 почав готувати матеріали для кріплення виробки, для чого пішов з забою до міста складування матеріалів. Проходячи повз приводну станцію стрічкового перевантажувача, спіткнувся через бурову установку «Superturbobolter», яка лежала на ходовому відділенні виробки, та при падінні забив голову о край глухого бар`єру, встановленого згідно паспорту на кінці рейкової колії. Мить отримання травми ніхто з робітників не бачив. О 17 год. 05 хвилин МГВМ ОСОБА_3 , побачив безпритомного прохідника ОСОБА_1 , який лежав на спині ногами до вибою, з голови в нього текла кров. Про нещасний випадок робітники доповіли гірничому диспетчеру, який викликав реанімаційну протишокову групу (РПГ). П. 9 Акту Н-1 встановлено діагноз: тяжке проникаюче черепно-мозкове поранення. Внутрішньомозкова і внутрішньошлункова гематома. Дірчастий перелом лобної кості зліва. В п.6 акту форми Н-5 висновком комісії зазначено, що нещасний випадок вважається пов`язаним з виробництвом. Згідно з довідкою МСЕК від 05.04.2011 (серія ААА № 008722) позивачу первинно безстроково встановлено 100% втрати професійної працездатності через трудове каліцтво та встановлено І групу інвалідності. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 24 березня 2014 року серії АБ № 0008526 (копія додається) позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 24 березня 2014 року серії АВ № 0245927 (копія додається) позивачу повторно безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності по трудовому каліцтву. Позивач зазначає, що травма спричинила фізичний біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражене у тривозі та дратівливості, втрату нормальних життєвих зв`язків і необхідність додаткових зусиль для організації життя. Позивач оцінює моральну шкоду в сумі 245 000 грн і просить стягнути цю суму з відповідача.

Позивач просив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.12.2025 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

20.01.2025 представником відповідача Єлістратовим Р.В. через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач зазначає, що причиною нещасного випадку було порушення позивачем вимоги ст. 14 ЗУ «Про охорону праці» п.1 р.5 гл. IV «Правил безпеки у вугільних шахтах», п.9.23.1, 11.21.1 « Системи управління охороною праці у вугільній промисловості України; п.1.11, п.1.12 «Інструкції №4 з охорони праці, безпечному виконанню робіт поведінки в шахті прохідника»; п. 10 р. 2.1.1 гл. 2 «Паспорту проведення та кріплення Відкотного квершлагу пласта С10». Не виконання вищезазначених правил безпеки, свідчить про грубу необережність потерпілого, а не просту необачність що призвели до даного нещасного випадку.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки позивач з 20 травня 1999 року по 05 квітня 2011 року працював у різних структурних підрозділах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на різних посадах.

Згідно з актом розслідування нещасного випадку форми Н-1 від 29.12.2010 та актом форми Н-5 від 29.12.2010, у позивача 13.12.2010 встановлено травму: тяжке проникаюче черепно-мозкове поранення. Внутрішньомозкова і внутрішньошлункова гематома. Дірчастий перелом лобної кості зліва. Причини травми: наявність на ходовому відділенні виробки бурової установки типу «Superturbobolter», яка заважала вільному переміщенню людей, послаблення контролю з боку гірничого майстра ДПР-2- за безпечним веденням робіт, у підпорядкованій йому зміні, низька технологічна і виробнича дисципліна на дільниці ПР-2. Нещасний випадок пов`язаний з виробництвом.

Відповідно до довідки МСЕК від 05.04.2011 (серія ААА № 008722) позивачу первинно безстроково встановлено 100% втрати професійної працездатності через трудове каліцтво та встановлено І групу інвалідності. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 24 березня 2014 року серії АБ № 0008526 (копія додається) позивачу повторно безстроково визначено ступінь втрати працездатності на рівні 60%. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 24 березня 2014 року серії АВ № 0245927 (копія додається) позивачу повторно безстроково встановлено ІІІ групу інвалідності по трудовому каліцтву.

Триваючі проблеми зі здоров`ям, отримані внаслідок нещасного випадку, підтверджуються актами Н-1, Н-5, довідкою МСЕК, які засвідчують фізичний біль та обмеження працездатності позивача.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Ст. 3 Конституції України встановлює, що життя і здоров`я людини, її честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю.

У ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку.

Ст. 4 Закону України «Про охорону праці» визначено, що державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Ст. 160 КЗпП України передбачає, що постійний контроль за додержанням вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника.

Ст. 173 КЗпП України встановлює, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законом. Частина 2 ст. 1167 ЦК України встановлює, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується незалежно від вини, якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 1 Гірничого закону України шахтні роботи належать до умов підвищеної небезпеки.

Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання або зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для здоров`я умовах, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає додаткових зусиль для організації життя, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладається на роботодавця незалежно від форми власності.

Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 № 1-9/2004 зазначає, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

Відтак, законодавством України презюмується обов`язок відповідача на створення належних, безпечних, здорових умов праці, слідкування за їх дотриманням усіма працівниками, та відповідальність за шкоду, завдану особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві.

При цьому відсутність вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності відповідача за завдану позивачу шкоду; до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять насамперед моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Як вже вказувалося судом, ч.5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Цим самим встановлюється перерозподіл обов`язку доказування, що зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Відтак, володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця.

Ч. 2, 3 ст. 1193 ЦК України передбачено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згода позивача на роботу в умовах підвищеної небезпеки відповідно до ст. 29 КЗпП України не звільняє відповідача від обов`язку забезпечувати безпечні умови праці (ст. 153 КЗпП), не спростовує зв`язку травми з умовами праці, оскільки акти Н-1, Н-5 чітко вказують на виробничий характер нещасного випадку. Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 15.06.2020 (справа № 212/3137/17-ц) та від 14.07.2020 (справа № 212/6988/17-ц) щодо необхідності врахування вини потерпілого відповідають висновкам суду у даній справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 25.04.2018 у справі № 212/7705/18 (провадження № 61-6552св18), відшкодування моральної шкоди за нещасний випадок на виробництві не залежить від вини роботодавця, якщо є юридичні факти, що підтверджують моральні страждання працівника або втрату нормальних життєвих зв`язків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (п. 90) дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судом встановлено, що після нещасного випадку 13.12.2010 позивач був звільнений 05.04.2011 року за ст. 40 п. 2 КзПП України за станом здоров`я з переводом на І групу інвалідності, а травма, підтверджена актами Н-1, Н-5 та довідкою МСЕК, спричинила стійку втрату працездатності, що підтверджує зв`язок ушкодження здоров`я з умовами праці у відповідача.

Надані позивачем докази (акт Н-1 від 29.12.2010, акт Н-5 від 29.12.2010, довідками МСЕК від 05.04.2011 (серія ААА № 008722) від 24 березня 2014 року серії АБ № 0008526 повною мірою засвідчують, що ушкодження здоров`я відбулося при виконанні трудових обов`язків, що призвело до фізичних страждань (біль) та моральних страждань (психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, виражені у тривозі, дратівливості). Втрата працездатності (100%), а потім (60%) обмежила можливість позивача вести активний спосіб життя, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд не погоджується із запереченнями відповідача щодо недоведеності моральної шкоди через відсутність психологічної експертизи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 моральна шкода може складатися з переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я, порушенням життєвих зв`язків через неможливість активного способу життя чи іншими негативними наслідками, що має місце у цій справі. Фізичні страждання позивача, підтверджені актами Н-1, Н-5, та втрата працездатності є достатніми доказами моральної шкоди.

З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки нещасний випадок заподіяв фізичний біль і душевні страждання, порушив особисті немайнові права позивача (право на охорону здоров`я, безпечну працю), призвів до порушення звичного способу життя та необхідності додаткових зусиль для його організації.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, щодо оцінки моральної шкоди. Нематериальну шкоду за своєю природою важко оцінити, і, крім випадків, коли сума компенсації визначена законом, це часто вимагає дослідження попередніх справ, щоб на основі подібних обставин встановити ймовірну суму будь-якої компенсації (п. 62 рішення ЄСПЛ у справі «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01)).

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоров`я позивача, втрату професійної працездатності, відсутності вини відповідача у виникненні нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, характер та об`єм фізичних, душевних, психічних страждань позивача від одержаного ушкодження, втрату можливості його трудової та соціальної реабілітації, що призвело до змін життєвих зв`язків, а саме 60% втрати професійної працездатності, істотність вимушених змін в життєвих стосунках, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 120 000,00 грн в порядку відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілого та не призводить до його необґрунтованого збагачення.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. З відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 1200,00 грн.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 120 000 (сто двадцять тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком, пов`язаного з виробництвом.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь держави судовий збір у розмірі 1200 (одна тисяча двісті) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Павлоградвугілля», , місцезнаходження: 51400, Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Соборна, буд. 76.

Суддя С. О. Бабій