ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/9744/21
Номер провадження 22-ц/818/1037/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2024 року в складі судді Шишкіна О.В. по справі № 638/9744/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі відокремленого підрозділу Харківського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області, Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 1973 року він був прийнятий на роботу до заводу ім. Малишева заливальником металу в цеху, з 02 січня 1989 року був переведений ливарником цеху, з 02 жовтня 2002 року - плавильником металу, з 02 грудня 2003 року - наладчиком формувальних та стрижневих машин, де працював до 2013 року.

Шкідливі виробничі фактори призвели до незворотних патологічних змін в організмі, внаслідок чого йому встановлено професійне захворювання хронічний обструктивний бронхіт, емфізема легень, дихальна недостатність. За висновком МСЕК від 21 січня 2004 року визначено 25% стійкої втрати професійної працездатності на строк до 01 лютого 2005 року, у подальшому він неодноразово проходив переогляди, та з 11 листопада 2009 року визнаний інвалідом 2 групи і має 75% втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, у зв`язку з чим має право на відшкодування моральної шкоди.

Вказав, що у зв`язку із отриманням професійного захворювання він не має змоги вести звичне життя, тому шо постійно відчуває брак повітря, фізичний біль, обумовлений важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів та емоційного стану. Все це постійно і негативно позначається на душевному та емоційному стані. Внаслідок професійного захворювання докорінно змінився уклад життя. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, змушений залучати додаткові зусилля та ресурси для організації життя. Навіть при пересуванні та виконанні робіт по господарству, він систематично відчуває біль у грудній клітині, періодичний біль у ділянці серця, його турбує задишка, головний біль, сухий кашель, загальна слабкість, втома, шум в вухах. На теперішній час стан його здоров`я не відновлений, негативні зміни у його житті незворотні. Всі ці фізичні та емоційні відчуття призводять до душевного болю, поганого сну та до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, що має наслідком перебування в напруженому стані, стані знервованості та роздратованості. Хронічний бронхіт, ускладнений емфіземою легень, призводить до асиметрії та зміни артеріального тиску, частіше в бік підвищення, загальної слабкості, стомлюваності, підвищеної чутливості, головного болю, запаморочення, болю у ділянці серця, серцебиття, різної частоти і тривалості ангіоспастичних церебральних або кардіальних криз, що супроводжуються тахікардією, підвищенням артеріального тиску, почуттям страху, тривоги, болем. Розуміння даного факту викликає відчуття тривоги, переживання за своє майбутнє. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які він мав до моменту отримання професійного захворювання і до втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків професійного захворювання викликає у нього негативні емоції, породжує відчуття соціальної незахищеності. Від фізичного болю та моральних страждань він постійно відчуває себе слабким, немічним та безпорадним. Розпач та незворотність його стану є постійними. Перелічені негативні явища підтверджують факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманих ушкоджень на виробництві, що призвели до стійкої втрати професійної працездатності.

Просив стягнути з відповідачів солідарно в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання та часткової втрати працездатності, 300 000,00 грн.

У серпні 2021 року від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому воно просило відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відділенні у зв`язку із профзахворюванням, з 28 січня 2004 року йому актом П-4 встановлено професійне захворювання за час роботи на ДП «Завод ім. Малишева». Всі виплати, які здійснює Фонд, проводяться виключно за висновком МСЕК, яку наділено зокрема таким правом, як встановлення факту наявності спричинення моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Позивач у встановленому порядку пройшов огляд на МСЕК, про що йому видано довідку від 21 січня 2004 року серії 2-18 МАЖ № 024854, встановлено 25 % втрати працездатності з наступним оглядом 01 лютого 2005 року, визначено потребу в медикаментозному забезпеченні за наслідками професійного захворювання. На підставі вказаного висновку і проводиться призначення всіх передбачених страхових виплат. Надана довідка не містить даних про встановлення факту моральної шкоди. За таких обставин, підстав для призначення соціальної страхової виплати за моральну шкоду у Фонду немає. На час звернення позивача до суду закон покладає відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачає можливості такого відшкодування фондом, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтовано великим.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 березня 2023 року замінено відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області в особі Харківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області на Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2024 року позовні вимоги у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ДП «Завод імені В.О. Малишева» про відшкодування моральної шкоди - роз`єднано. Виділено в самостійне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Завод імені В.О. Малишева» про відшкодування моральної шкоди. Матеріали справи № 638/9744/21 за позовом ОСОБА_1 до ДП «Завод імені В.О. Малишева» про відшкодування моральної шкоди - передано до Господарського суду Харківської області, на розгляді якого перебуває справа № 5023/10655/11 про банкрутство ДП «Завод ім. В.О. Малишева».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок втрати професійної працездатності, у розмірі 70 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на користь держави судовий збір в розмірі 700,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що спір вирішується за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, тобто з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати працездатності, за яким обов`язок з відшкодування позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку покладається на Фонд соціального страхування України в Харківській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області. З урахуванням характеру, інтенсивності, тривалості та глибини фізичних і моральних страждань, яких зазнав позивач, істотності вимушених змін у його життєвих стосунках, зважаючи на встановлений ступінь втрати працездатності (75%) безстроково, суд дійшов висновку про стягнення 70 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок часткової втрати професійної працездатності.

На вказане судове рішення 22 листопада 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області безпосередньо до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано достатніх та належних доказів щодо обставин, які б свідчили про заподіяння моральних страждань внаслідок дій відповідача, наслідки таких страждань та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 травня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримано поштою 30 грудня 2024 року (а.с. 94).

Представником ОСОБА_1 адвокатом Малойван Є.І. отримано в електронному кабінеті 24 грудня 2024 року (а.с. 89).

ГУ ПФУ в Харківській області отримано в електронному кабінеті 24 грудня 2024 року (а.с. 88).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно даних трудової книжки 22 серпня 1973 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ДП «Завод ім. Малишева» заливальником металу в цеху, у подальшому був переведений плавильником металу, наладчиком формувальних та стрижневих машин, де працював до 2013 року (а.с. 9).

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 06 квітня 2006 року встановлено наявність у ОСОБА_1 хронічного професійного захворювання: вегетативно-сенсорна поліневропатія верхніх кінцівок зі стійкими вегетативно-трофічними порушеннями на кистях, двосторонній плече-лопатковий періартроз, деформуючий остеоартроз ліктьових і лучезап`ясткових суставів з контрактурою плечових суставів і обмеженням функції верхніх кінцівок, нейросенсорна туговухість з помірним ступенем зниження слуху ІІІ ст.; хронічний обструктивний бронхіт токсико-пилової етіології ІІІ ст. в фазі загострення, емфізема легень ІІ ст., ЛН ІІ-ІІІ ст. в 2003 році (а.с. 11-12).

Наявність вказаних захворювань підтверджується також виписками з історії хвороби ОСОБА_1 (а.с. 14-16).

З 28 січня 2004 року ОСОБА_1 перебуває на обліку у Фонді соціального страхування України як потерпілий внаслідок професійних захворювань, отриманих під час роботи на ДП «Завод імені В.О. Малишева», акт розслідування хронічного професійного захворювання від 17 жовтня 2003 року та акт розслідування хронічного професійного захворювання від 06 квітня 2006 року, що підтверджується листом від 12 травня 2021 року № 15.02-14/2626 (а.с. 17).

З вищевказаного листа вбачається, що на час звернення потерпілому було встановлено 25% втрати професійної працездатності з 21 січня 2004 року по 31 січня 2005 року, згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 4 вiд 21 січня 2004 року серії 2-18 МAЖ № 024854.

Під час переогляду 10 листопада 2004 року потерпілому встановлено 30% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням з 10 листопада 2004 року по 30 листопада 2006 року, згідно довідки Харківської обласної MСЕK № 2 від 10 листопада 2004 року серії 2-18 MAB № 029740 (а.с. 18).

3 17 травня 2006 року потерпілому встановлено 50% втрати професійної працездатності (30% повторно - акт розслідування хронічного професійного захворювання від 17 жовтня 2003 року, 20% первинно - акт розслідування хронічного професійного захворювання від 06 квітня 2006 року) з 17 травня 2006 року по 31 травня 2007 року, згідно довідки Харківської обласної MCEK № 2 cepii XAP-4 № 001784 від 17 травня 2006 року (а.с. 18 зворот).

Потерпілим пройдено переогляди:

з 23 травня 2007 року потерпілому встановлено 50% втрати професійної працездатності з 23 травня 2007 року по 31 травня 2008 року, згідно довідки Харківської обласної MCEK № 2 серії XAP-05 № 002620 від 23 травня 2007 року (а.с. 20);

з 21 травня 2008 року потерпілому встановлено 65% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності з 21 травня 2008 року по 31 травня 2010 року, згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 2 серії XAP-06 №000051 від 21 травня 2008 року (а.с. 19 зворот);

з 11 листопада 2009 року потерпілому встановлено 75% втрати професійної працездатності та 2 група інвалідності з 11 листопада 2009 року безстроково згідно довідки Харківської обласної МСЕК № 2 серії XAP-06 №003853 від 11 листопада 2009 року (а.с. 13, 19).

Потерпілому призначені та виплачені одноразові допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності та щомісячні страхові виплати. Відшкодування моральної шкоди не нараховувалось та не виплачувалось (а.с. 17).

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (стаття 173 КЗпП).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року у справі №1-9/2004 за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) зазначено, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, завдана умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, завдані потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст.32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, в якій зробила правовий висновок про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині 3 статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) вказано, що: оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами 1, 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою (частина 4 ст. 14 Закону).

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 28 та частини 3 статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину 3 статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 20 березня 2007 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Таким чином, якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілому професійної працездатності, виникло у особи до набрання чинності Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто до 20 березня 2007 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі №210/5258/16 (провадження № 14-463цс18), у постанові від 23 січня 2019 року у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто у даному разі з 2004 року, враховуючи, що МСЕК первинно 21 січня 2004 року встановлено ОСОБА_1 втрату 25% професійної працездатності, після чого він неодноразово проходив переогляди (а.с. 17).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається саме на Фонд соціального страхування України на підставі «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону у вказаній редакції.

З 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 2620-IX від 21 вересня 2022 року. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2620-IX припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

З січня 2023 року здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фактично забезпечено Пенсійним фондом України та його органами. Таким чином, Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України.

Отже, в даній справі моральна шкода підлягає відшкодуванню Пенсійним фондом України, який є правонаступником Фонду соціального страхування України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку із встановленням позивачу професійного захворювання при виконанні ним трудових обов`язків, останньому заподіяно моральної шкоди, яка полягає в тому, що він, на теперішній час, втратив професійну працездатність у загальному розмірі 75%.

Колегія суддів погоджується також із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Судом враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, яке вразило дихальну систему організму, відсоток втрати ним професійної працездатності - 75%, визнання його особою з інвалідністю ІІ групи безстроково, що свідчить про незворотність негативних змін у здоров`ї позивача та неможливість відновлення попереднього стану професійної працездатності, стан здоров`я потерпілого, істотність та тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, глибину, інтенсивність та тривалість моральних страждань.

Доводи апеляційної скарги відповідача не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні в справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина