ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 2-о-350/2006
Номер провадження 22-ц/818/212/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Салтівської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової (державної) адміністрації на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2006 року у справі № 2-а-350/2006 за заявою ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії, заінтересована особа виконавчий комітет Московської районної ради у м. Харкові про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2006 року ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії, звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа виконавчий комітет Московської районної ради.

Заява мотивована тим, що він є настоятелем Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії, статут якої зареєстрований рішенням виконкому Харківської обласної ради народних депутатів від 18 листопада 1991 року за № 318.

Культова споруда за адресою: АДРЕСА_1 є державною власністю, а релігійна громада відновила свою діяльність у ній і використовує її на підставі договору з Московською районною Радою депутатів і трудящих та статуту від 11 жовтня 1991 року, затвердженого Митрополитом Харківським і Богодухівським Никодимом.

Затвердивши 18 листопада 1991 року Статут та видавши свідоцтво про реєстрацію статуту Релігійної громади, держава фактично визнала право власності на культову споруду за Парафією, але отримати свідоцтво про право власності наразі не вбачається можливим.

Він звертався в позасудовому порядку до управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Харкові, проте йому було повідомлено, що будівля Свято-Олександро-Невський храм за адресою: м. Харків, вул. Академіка Палова,46 до об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області не належить.

На його звернення Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області надало відповідь, що Свято-Олександро-Невський храм дійсно знаходиться в Переліку пам`ятників містобудування та архітектури за охоронним номером 576/3, інформація щодо належності зазначеного об`єкту до державної власності відсутня.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив встановити юридичний факт права власності релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії на Олександро-Невський храм площею - 768,50 м.кв., що розташований по вул. Академіка Павлова,46 у м. Харкові та зобов`язати КП «Харківське МіськБТІ» зареєструвати та видати релігійній громаді (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії свідоцтво право власності на вказаний храм.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2006 року заяву задоволено.

Встановлено юридичний факт права власності релігійної громади (парафії) Свято- Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії на Олександро-Невський храм площею - 768,50 м кв., що розташований по вул. Академіка Павлова,46 у м. Харкові.

Зобов`язано КП «Харківське МіськБТІ» зареєструвати та видати релігійній громаді (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії свідоцтво про право власності на Олександро-Невський храм площею-768,50 м.кв., що розташований по вул. Академіка Павлова,46 у м. Харкові.

Рішення мотивовано тим, що оскільки релігійна громада (парафія) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви відповідно до вимог закону набула право власності на спірні приміщення, наявні підстави для задоволення заяви.

10 липня 2024 року засобами поштового зв`язку керівник Салтівської окружної прокуратури м. Харкова, в інтересах держави в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації (далі ХОВ(Д)А) , Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової (державної) адміністрації на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким заяву залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 від імені та як настоятелем в інтересах релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української Православної Церкви Харківської Єпархії фактично було подано заяву не про встановлення факту, що має юридичне значення, а позов про визнання права власності на Олександро-Невський храм, загальною площею - 447,0 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 .

Також, оскільки існує спір між юридичним особами, то вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на нежитлову будівлю за релігійною громадою підлягали розгляду в порядку господарського судочинства, а тому суд першої інстанції мав закрити провадження у справі.

Відповідно до Переліку пам`яток місцевого значення Харківської області Олександро-Невський храм обліковується як пам`ятка архітектури місцевого значення «Лікарняна церква» 1907 року, автора ОСОБА_2 , охоронний № 7004-Ха, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а тому спірне нерухоме майно має особливий режим використання та відчуження.

Повернення культових будівель відбувалося при наявності відповідного клопотання релігійної організації з доказами належності їй цього майна та мотивованого рішення органу державної влади відповідного рівня, у віданні (або на балансі) якого перебувало дане майно. Розпорядчий акт Президента не є сам по собі безумовною підставою для зміни правового режиму використання конкретної будівлі, а є підставою для прийняття відповідного рішення органом державної влади про передачу конкретного майна конкретній релігійній організації.

Відповідно до вимог чинного на той час законодавства державним органом, який реалізовував правомочності держави як власника культового майна та був уповноважений на передачу майна в разі наявності відповідних підстав, була Харківська обласна державна адміністрація.

У разі прийняття облдержадміністрацією у 1997 році рішення про передачу у безоплатне користування або повернення безоплатно у власність релігійних організацій культових будівель і майна, які перебувають у державній власності та використовуються не за призначенням, мало бути видано відповідне розпорядження голови облдержадміністрації.

Заявник звертався до Харківської обласної державної адміністрації з метою врегулювати спірні правовідносини, робота з вказаного питання тривала та державним органом не приймалося рішення про відмову у надання у власність культової споруди, а тому звернення до суду є передчасним.

В обґрунтування підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді прокурор вказував, що набуття права власності релігійною громадою (парафії) Св.-Олександро-Невського храму Української Православної Церкви Харківської Єпархії на Олександро-Невський храм на підставі рішення суду нівелює правову природу законної процедури набуття права власності на культове майно, порушує інтереси держави в особі Харківської обласної військової адміністрації та Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової (державної) адміністрації, оскільки спірне майно вибуло з власності держави поза волею власника та процедурою, передбаченою спеціальним законодавством, та без відповідного погодження.

09 серпня 2024 року Харківською обласною державною адміністрацією подані пояснення на апеляційну скаргу, в яких просила рішення суду першої інстанції скасувати та залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Пояснення мотивовано тим, що факт, який просив встановити Козачков В.П. в інтересах релігійної громади, не підлягає встановленню в порядку окремого провадження, зважаючи на існування спору про право власності щодо нерухомого майна - культової будівлі, який має вирішуватися в порядку позовного провадження.

Вимоги щодо зобов`язання видати свідоцтво про право власності на майно також не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на нормах Цивільного кодексу України, які визначають загальний порядок цивільних правовідносин при переході права власності на нерухоме майно, проте судом першої інстанції не враховано, що пам`ятка містобудування та архітектури місцевого значення не може бути передана у власність чи користування без відповідного дозволу органу державної влади у сфері охорони культурної спадщини, навіть при наявності відкритого користування спірним майном протягом тривалого часу.

Інформація щодо погодження органу охорони культурної спадщини щодо передачі вказаної пам`ятки у володіння, користування чи управління РО «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» відсутня, а тому передача у власність спірного майна є неправомірною.

Судом першої інстанції при розгляді справи, в порушення вимог діючого законодавства, не залучено до справи орган охорони культурної спадщини, в саме - Харківську обласну державну (військову) адміністрацію та Департамент культури і туризму Харківської обласної державної (військової) адміністрації.

Вказували, що спір виник з приводу визнання права власності, а не щодо оскарження рішень відповідних державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном, тому відповідний позов повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

У судове засідання апеляційного суду стороно-учаснки судового розгляду не зявилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 травня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

Керівник Салтівської окружної прокуратури міста Харків отримав 24 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.195);

Представник заявника адвокат Міліруд Євген Олександрович повідомлений під розписку в залі суду ( том 1, а.с. 194);

Департамент культури і туризму Харківської обласної військової (державної) адміністрації отримано 24 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.197);

Адміністрація Салтівського району ХМР отримав 24 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.198);

Релігійна громада Олександро-Невської Харківської єпархії Української православної церкви отримано адвокатом Мілірудом Євгеном Олександровичем в приміщенні суду для подальшої передачі представникам Релігійної громади (том 1, а.с.200);

Харківська обласна військова (державна) адміністрація отримано 24 січня 2025 року в електронному кабінеті (том 1, а.с.196).

29 травня 2025 року від представника заявника адвоката Міліруд Є. О. до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 29 травня 2025 року через його відрядження 28 травня 2025 року до м. Ізюма.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

У судове засідання, призначене на 23 січня 2025 року, від представника заявника адвоката Міліруд Є. О. надійшло клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи (зацікавленої особи) релігійну організацію «Релігійну громаду Олександро-Невської Харківської єпархії Української православної церкви», яке було задоволено, розгляд справи відкладено на 29 травня 2025 року.

Про дату, час та місце судового розгляду справи 29 травня 2025 року адвокат Міліруд Є. О. був повідомлений належним чином з 23 січня 2025 року та мав достатньо часу для організації своєї діяльності по виконанню представництва по даній справі.

Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 29 травня 2025 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання адвоката Міліруд Є. О. не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів № 397 від 14 грудня 1990 року зареєстровано релігійну громаду Української православної церкви і відкрито культову споруду ОлександроНевської церкви в м. Харкові за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46 (а. с. 16).

11 жовтня 1991 року затверджено Статут релігійного Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії (а. с. 12-15).

Пунктом 11 Статуту передбачено, що у власності парафії перебувають: будівлі, у тому числі і соціальні культові споруди, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального, добродійного, видавничого призначення, транспорт, кошти та інше майно, набуте нею за рахунок добровільних пожертвувань або власних коштів, передане державою, а також придбане на інших законних підставах; грошові надходження в зв`язку зі здійсненням культової діяльності, прибутки від господарської діяльності, що здійснюється відповідно до закону і цього статуту, прибутки від реалізації літератури і предметів релігійного змісту.

Відповідно до довідки уповноваженого Ради у справах релігії при Раді міністрів УРСР у Харківській області Козачков П.В. є священником Олександро-Невської церкви православного віросповідання (а. с. 11).

Згідно з Листом Управління комунального майна та приватизації від 24 липня 2004 року будівля Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії по вул. Академіка Павлова, 46 не відноситься до об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Також повідомлено, що реєстрація прав власності та користування здійснюється КП «ХМБТІ», тому, для з`ясування власника будівлі Храму, запропоновано звернутися безпосередньо до зазначеного підприємства або до Головного управління архітектури Харківської обласної державної адміністрації, яке здійснює реєстрацію та облік пам`яток архітектури (а. с. 6).

Листом Управління з питань майна комунальної власності від 27 липня 2006 року повідомлено, що згідно з додатком 1 до розпорядження голови обласної державної адміністрації від 26 березня 1999 року № 212 «Про повноваження з управління державним та комунальним майном», зі змінами та доповненнями, будівля Свято-Олександро-Невського храму за адресою: м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46 не належить до об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (а. с. 7).

Відповідно до відповіді Регіонального відділення Фонду державного майна України у Харківській області від 24 липня 2006 року Свято-Олександро-Невський храм за вказаною адресою знаходиться в Переліку пам`ятників містобудування та архітектури за охоронним номером 576/3. Інформація щодо належності зазначеного об`єкту до державної власності в регіональному відділенні відсутня (а. с. 8).

Листом КП «МБТІ» від 02 березня 2006 року повідомлено, що відомості про балансоутримувача будівлі храму Свято-Олександро-Невського за адресою: м. Харків, вул. Ак.Павлова,46, площею - 768,50 м. кв. відсутні (а.с. 9).

14 березня 2006 року управління містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації надано відповідь, згідно до якої управлінням була проведена робота по визначенню балансоутримувача, або власника Олександро-Невського Храму Харківської Єпархії УПЦ - пам`ятки архітектури місцевого значення (охор. № 567/3) розташованої в м. Харкові, вул. Академіка Павлова,46. Згідно з отриманими довідками відомості про балансоутримувача відсутні (лист № 320 від 02 березня 2006 року КП Харківське міське БТІ»); згідно з даними реєстру державного майна інформація про державну власність споруд відсутня (лист 18-1462 від 17 лютого 2006 року РВ ФДМУ Х/о): вищезазначена споруда не відносяться до об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (лист № 292 від 16 лютого 2006 року управління з питань майна комунальної власності облдержадміністрації). Для остаточного вирішення питання про передачу у власність громадам культових споруд Управління вважало за необхідне проведення наради за участю представників: юридичного відділу апарату облдержадміністрації, управління з питань майна комунальної власності облдержадміністрації,Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, КП «Харківське міське БТІ», управління містобудування та архітектури облдержадміністрації, відділу у справах релігій облдержадміністрації, юридичного відділу (а.с. 10).

30 липня 2024 року Департаментом культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації повідомлено, що будівля за адресою: м. Харків, Академіка Павлова, 46 перебуває на державному обліку, як пам`ятка архітектури місцевого значення «Лікарняна церква», охоронний № 7004-Ха, занесена до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури та інформаційної політики від 04 червня 2020 року № 1883 (прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 05 березня 1992 року № 61 під охоронним № 567/3). Інформація та документи щодо власників вказаної пам`ятки в Департаменті відсутні. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2006 року у справі № 2а-350/2006 щодо визнання за РО «Релігійна громада Олександро-Невська Харківської єпархії Української Православної Церкви» права власності на нежитлову будівлю літ. «АБ-1», площею 447 кв. м, за адресою: м. Харків Академіка Павлова, 46 до Департаменту не надходило. Інформація щодо погодження передачі вказаної пам`ятки у володіння, користування чи управління РО «Релігійна громада Олександро-Невської Харківської єпархії Української Православної Церкви» в Департаменті відсутня. Водночас, в архіві Департаменту наявний лист Управління містобудуванню та архітектури Харківської обласної державної адміністрації від 14 березня 2006 року № 01-21/17/357 щодо розгляду заяв релігійних громад стосовно вказаної пам`ятки (а.с. 68-69).

Кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність (частина 1 статті 35 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: визнання права власності (стаття 392); витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388); усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393); зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші.

Правовідносини, пов`язані із свободою совісті і діяльністю релігійних організацій, регулюються, зокрема, Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Положеннями статті 17 цього Закону передбачено, що релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Урядом Республіки Крим.

Культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. За відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Таким чином, законодавством передбачено наступний механізм надання у користування або передачі у власність релігійним організаціям культових будівель, які були визнані державної власністю за радянських часів, шляхом прийняття окремого рішення органу державної влади, який є власником відповідної культової будівлі.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №918/553/16, від 28 жовтня 2020 року у справі № 460/939/19.

Відповідно до пункту 3 Указу Президента України № 125/92 від 04 березня 1992 року «Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна» Раді Міністрів Кримської АРСР, виконавчим комітетам обласних, Київської та Севастопольської міських Рад народних депутатів постановлено протягом 1992 - 1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безоплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням.

Указом Президента України № 279/2002 від 21 березня 2002 року «Про невідкладні заходи щодо остаточного подолання негативних наслідків тоталітарної політики колишнього Союзу РСР стосовно релігії та відновлення порушених прав церков і релігійних організацій» постановлено розробити до 1 вересня 2002 року перспективний план заходів, спрямованих на відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема на повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у державній власності і використовуються не за призначенням та рекомендовано органам місцевого самоврядування вжити заходів з відновлення порушених прав церков і релігійних організацій, зокрема, щодо повернення їм колишніх культових будівель, іншого церковного майна (в тому числі приміщень), що перебувають у комунальній власності і використовуються не за призначенням.

До введення в дію Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі статтею 366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визнано нечинним з дня його прийняття, тобто таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в статті 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна. Відповідно до статті 4 Закону України «Про власність» зазначені державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об`єктів будь-які дії, що не суперечать закону. Тому у судів немає підстав для задоволення позовних вимог релігійних організацій до відповідних державних органів про визнання права власності на культові будівлі і майно або про зобов`язання цих органів передати зазначені будівлі і майно у власність або в користування, оскільки інше рішення порушує право державної власності, виходячи із змісту чинного законодавства.

Слід звернути увагу на те, що втрата Адміністративним кодексом Української РСР 1927 року чинності (відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР № 807-XI від 21 серпня 1985 року «Про визнання деяких законодавчих актів Української РСР такими, що втратили чинність у зв`язку з введенням у дію Кодексу Української РСР про адміністративні правопорушення») на час виникнення спірних відносин сторін у справі не усуває юридичних наслідків виконання приписів цього Кодексу в період його чинності. Це стосується, зокрема, і наслідків виконання припису статті 366 названого законодавчого акту щодо визнання культових будівель і майна державою власністю.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/1669/18 від 19 лютого 2020 року, у справі №910/3044/18.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, керівник Салтівської окружної прокуратури в інтересах Харківської обласної військової адміністрації та Департаменту культури і туризму обласної державної (військової) адміністрації (Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації) посилався на те, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання щодо права власності на культову будівлю Свято-Олександро-Невського храму, що впливає на їх права.

Як вбачається згідно преамбули та статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Режими використання пам`яток встановлює, зокрема, орган охорони культурної спадщини міських державних адміністрацій щодо пам`яток місцевого значення.

На момент подання апеляційної скарги та на час ухвалення оскаржуваного рішення Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації, правонаступником якого є Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної (військової) адміністрації, виконувало функції органу охорони культурної спадщини Харківської обласної державної адміністрації по пам`ятках архітектури, містобудування, садово-паркового мистецтва, науки і техніки.

Так, Положенням про Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 28 серпня 2001 року № 570 передбачено, що до компетенції органу охорони культурної спадщини поміж іншого входило погодження відчуження пам`яток місцевого значення; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження; погодження будівельних робіт, реалізація яких може позначитись на стані пам`яток місцевого значення; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення тощо.

Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_1 фактично просив визнати за релігійною громадою право власності на Олександро-Невський храм площею - 768,50 м. кв., що розташований по АДРЕСА_1 , який є пам`яткою містобудування та архітектури місцевого значення та перебуває у державній власності.

Отже, зважаючи, що між релігійною громадою Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії та державою фактично існує спір стосовно права власності на Олександро-Невський храм, судова колегія вважає, що вказана справа мала розглядатись за участю органу охорони культурної спадщини в порядку позовного провадження. Проте зазначений орган залучено не було.

Оскільки оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та обов`язки органу охорони культурної спадщини, наявні підстави для скасування судового рішення, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладені у постанові від 18 січня 2023 року у справі 2-7200/08.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , в інтересах релігійної громади, подано заяву про встановлення факту права власності релігійної громади в порядку окремого провадження.

Як передбачала стаття 234 ЦПК України в редакції на час подання заяви, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Аналогічне положення містить стаття 293 чинного ЦПК України.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини 2 статті 234 ЦПК України у редакції на час подання заяви).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц (провадження № 14-139цс18) та постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 536/1039/17 (провадження № 14-610цс18).

Таким чином, визначальною обставиною при розгляді заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з вирішенням спору про право.

У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і мати безспірний характер.

Якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина 6 статті 235 ЦПК України у редакції на час подання заяви).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 24 лютого 2020 року у справі № 608/2493/18 (провадження № 61-10041св19) від 18 березня 2021 року, у справі № 677/757/19 (провадження № 61-16387св20) від 06 жовтня 2021 року, у справі № 398/3161/20 (провадження № 61-14334св21) від 29 вересня 2022 року, у справі № 686/6342/22 (провадження № 61-7724св22) від 01 червня 2023 року, у справі № 234/3178/21 (провадження № 61-656св22).

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, оскільки встановлення факту спрямоване на отримання нерухомого майна у власність.

Факт, який просив встановити ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади, не підлягає встановленню в порядку окремого провадження, зважаючи на існування спору про право власності щодо нерухомого майна культової будівлі та нежитлових приміщень, який має вирішуватися в порядку позовного, а не окремого провадження.

Встановити осіб, які мають майнове право на спірне майно, визначити наявність чи відсутність підстав для передачі його у власність релігійної громади можливо лише в межах розгляду справи в порядку позовного провадження, а не в порядку окремого провадження.

Також і вимоги щодо зобов`язання видачі свідоцтва про право власності на майно не підлягають розгляду в порядку окремого провадження.

Наявність спору про право власності щодо будівлі собору та нежитлових будівель є підставою для залишення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду (частина 4 статті 315 ЦПК України у редакції на час апеляційного перегляду).

Отже, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із залишенням заяви ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади без розгляду.

Водночас, залишення без розгляду заяви про встановлення факту не позбавляє заявника права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку позовного провадження.

Щодо доводів прокурора про те, що наявні підстави для закриття провадження, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Частиною 1 статті 30 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від пред`явлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Подаючи заяву про встановлення факту належності майна ОСОБА_1 діяв не у власних інтересах як фізична особа, а в інтересах релігійної громади, як її голова.

Тобто, фактично існує спір між юридичними особами - релігійною громадою та державою в особі уповноважених органів.

Спори релігійних організацій між собою та з іншими юридичними особами підлягають вирішенню на загальних підставах в господарських судах відповідно до їх компетенції за винятками, передбаченими в законодавстві.

Таким винятком, зокрема, є категорії справ про припинення діяльності релігійної організації та про оскарження рішень відповідних державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном.

Пунктом 6 частини 1 статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема , справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (право на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи в спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Оскільки спір виник з приводу визнання права власності, а не щодо оскарження рішень відповідних державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном, то відповідний позов повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

Враховуючи, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із залишенням заяви без розгляду, судовий збір у розмірі 2550,00 грн, сплачений Харківською обласною прокуратурою за подання апеляційної скарги, підлягає стягненню на її користь з релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації, Департаменту культури і туризму Харківської обласної військової (державної) адміністрації задовольнити частково .

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2006 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 в інтересах релігійної громади (парафії) Свято- Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії, заінтересована особа виконавчий комітет Московської районної ради у м. Харкові про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без розгляду.

Стягнути з релігійної громади (парафії) Свято-Олександро-Невського храму Української православної церкви Харківської Єпархії (м. Харків, вул. Академіка Павлова, 46 на користь Харківської обласної прокуратури (м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, ) 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина