ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/8056/24 Номер провадження 22-ц/814/1440/25Головуючий у 1-й інстанції Алексашина Н.С. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року м. Полтава

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Бутенко С.Б., Чумак О.В.,

за участю секретаря Дороженка Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Владислава Олександровича на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останньої борг в розмірі 1231200 грн., а також понесені по справі судові витрати.

Вказував, що 21.07.2020 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого він надав ОСОБА_1 кошти в сумі 30000 доларів США зі строком повернення до 25.08.2020.

На підтвердження отримання коштів ОСОБА_1 написала розписку.

По закінченню строку та в подальшому, на неодноразові звернення, кошти не були повернуті, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про їх примусове стягнення.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 травня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 21.07.2020 в розмірі 1231200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9849,60 грн. судового збору.

Рішення суду вмотивовано доведеністю факту отримання відповідачем в борг 30000 дол. США, які не були своєчасно нею повернуті, в зв`язку з чим підлягають стягненню в судовому порядку.

Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до заявлених вимог, оскільки на період воєнного стану строк позовної давності призупиняється згідно до Перехідних положень ЦК України.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Кормушин В.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення по справі просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вказує, що зміст розписки не відповідає дійсності та викликає сумніви, оскільки відсутній підпис відповідача, незрозуміла наявність зазначення в розписці свідка, якого не було.

Також вважає, що суд необґрунтовано відхилив заяву відповідача щодо застосування строку позовної давності.

Звертає увагу, що запровадження воєнного стану на території України не є підставою для поновлення процесуального строку, а позивачем не заявлялося клопотання про поновлення строку.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.07.2020 в м. Кременчуці складено розписку, згідно якої ОСОБА_1 (позичальник) отримала від ОСОБА_2 (позикодавця) 30000 (тридцять тисяч) доларів США.

Згідно розписки вказану суму позичальник зобов`язалася повернути до 25.08.2020 року.

У розписці міститься підпис поряд з прізвищем та ініціалами ОСОБА_1 та вказано, що розписка написана власноручно, без примусу

Кошти були передані відповідачу 21 липня 2020 року в момент підписання розписки.

Нижче, після тексту про отримання коштів у борг та підпису позичальника, у розписці також міститься текст про те, що розписка складена в присутності ОСОБА_3 , а також про підтвердження факту передання коштів та добровільне написання без примусу. Під наведеними текстом підписи відсутні.

Заборгованість відповідача перед позивачем за офіційним курсом НБУ станом на 30 липня 2024 року складає 1231200 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про доведеність отримання відповідачем грошових коштів, а зібрані по справі належні та допустимі докази свідчать про існування між сторонами зобов`язальних правовідносин та про невиконання позичальником обов`язку по їх своєчасному поверненню.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргову розписку чи договір позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У справі, що переглядається, судом вірно встановлено, що між сторонами існують правовідносини за договором позики.

Так, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що надана ОСОБА_2 розписка є належним доказом існування невиконаного позичальником боргового зобов`язання, яка містить необхідну інформацію про дату написання, розмір отриманої в борг суми коштів та дату їх повернення.

У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Всупереч вимогам вказаних статей, ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які-б спростовували отримання нею в борг грошових коштів чи їх повернення в обумовлені сторонами строки.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позивачем обставин, якими він обґрунтовував заявлені вимоги та стягнув з відповідача грошові кошти у повернення отриманих за договором позики.

Апеляційна скарга вищевказані висновки суду першої інстанції не спростовує.

Посилання апелянта на короткий строк позики в один місяць, суми позики та помилки в одній цифрі РНОКПП у тексті розписки - самі по собі не можуть бути доказами відсутності волі відповідачки на укладення договору позики та складення розписки та спростовувати факт отримання коштів.

Також безпідставними є посилання на те, що відсутність нотаріального посвідчення розписки вказує на відсутність намірів сторін укладати договір позики, оскільки нормами ЦК України нотаріальне посвідчення розписки не є обов`язковим.

Між тим, оригінал розписки знаходиться у позивача, що є підтвердженням не виконаного позичальником грошового зобов`язання.

Дані обставини в порядку, встановленому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не спростовані.

Разом з тим, статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зважаючи на дану норму закону, відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею не укладався договір позики з позивачем.

Щодо твердження про порушення строків позовної давності для звернення до суду, як самостійної підстави для відмови в позові, колегія судді зауважує наступне.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Пункт 19 передбачає, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року№64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, перебіг строків позовної давності, визначених статтями 257, 258 ЦК України (загальна та спеціальна позовна давність), зупиняються на строк дії воєнного стану.

За таких обставин, строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого права позивачем не пропущено.

Також суд відхиляє посилання представника відповідачки на те, що воєнний стан є поважною причиною пропуску строку лише якщо запровадження воєнного стану вплинуло на можливість реалізації права звернення до суду.

Вказане правило діє лише в контексті застосування процесуальних норм під час вирішення питання про поновлення або продовження процесуального строку, тоді як положення ЦК України визначають правовий режим матеріальних строків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі №990/115/22виснувала, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Натомість строк позовної давності має матеріально-правову природу, урегульований положеннями цивільного Кодексу, в тому числі і Перехідними та Прикінцевими положеннями ЦК України, які прямо передбачають зупинення перебігу строків позовної давності на період дії воєнного стану.

У зв`язку з чим посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності, на увагу не заслуговує.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які-б доводили помилковість прийнятого по справі рішення та свідчили б про недотримання норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Кормушина Владислава Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 травня 2025 року.

Судді: О. І. Обідіна С.Б. Бутенко О.В. Чумак