Справа № 754/3801/23
Апеляційне провадження №22-ц/824/8894/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі - ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача. На обґрунтування позову зазначив, що 05 вересня 2017 року між позивачем і відповідачем укладено Договір позики грошових коштів. За умовами Договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 110 000,00 доларів США за офіційним курсом продажу долара США у розмірі 26,00 грн./1 долар США. Позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 05 вересня 2019 року шляхом передачі грошових коштів за погодженим курсом продажу долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США.

До договору позики неодноразово вносилися зміни, шляхом укладення додаткових угод, відповідно до умов яких здебільшого змінювалися умови договору позики лише в частині строку повернення позики. Відповідно до погоджених умов Договору позики та додаткових угод, остаточний розрахунок мав бути проведений у строк до 31 грудня 2022 року.

Факт невиконання зобов`язань та неповернення підтверджується актом взаєморозрахунків від 10 січня 2023 року до договору позики від 05 вересня 2017 року. Станом на дату звернення з даним позовом сума заборгованості не зменшилася та становить 1 000 000,00 грн. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання.

У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики у розмірі 1 000 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 05 вересня 2017 року у розмірі 1 000 000,00 грн. та судовий збір за подання позову в розмірі 5 000,00 грн.; зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути позивачу з державного бюджету судовий збір в розмірі 5 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 02.02.2024 року ОСОБА_1 , яка не брала участі в справі, подано апеляційну скаргу, в якій остання зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

20 березня 2024 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. Просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року закрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року, а справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 березня 2025 року справу прийнято до провадження.

09 квітня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 11.07.2023 року - залишити без змін.

22 квітня 2025 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення до апеляційної скарги.

У судове засідання, призначене на 24.04.2025 року, з`явилися представник позивача, відповідач та представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Суд першої інстанції зазначив, що 05 вересня 2017 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено Договір позики.

За умовами вказаного договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 110 000,00 доларів США за офіційним курсом продажу долара США у розмiрi 26,00 грн./1 долар, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 110 000,00 доларів США позикодавець передав позичальнику в повному обсязі, що підтверджується розпискою. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 05 вересня 2019 року, шляхом передачі грошових коштів (гривня, долар США, євро) за погодженим курсом продажу долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США. За домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які позикодавець зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника (п. 1-3, 5 Договору позики).

Додатковою угодою від 02 вересня 2019 року до Договору позики від 05 вересня 2017 року сторонами внесено зміни в п.3 Договору позики, а саме встановлено строк повернення позики до 05 вересня 2020 року.

Додатковою угодою № 2 вiд 25 серпня 2020 року до Договору позики від 05 вересня 2017 року внесено зміни в п. 3 Договору позики та сторонами встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2021 року.

Додатковою угодою № 3 вiд 30 січня 2022 року до Договору позики від 05 вересня 2017 року встановлено, що загальна сума повернутих позичальником грошових коштів за Договором позики від 05 вересня 2017 року становить 1 620 000,00 грн., що еквівалентно 62308,00 доларам США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США. Станом на дату укладення даної Додаткової угоди за Договором позики 05 березня 2017 року неповернутою залишилася сума позики у розмірі 1 240 000,00 грн., що еквівалентно 47 690,00 доларів США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США. Щодо виконаної частини зобов`язання майнових претензій до позичальника позикодавець не має. Також сторонами внесено зміни в п. 3 Договору позики та встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2022 року.

10.01.2023 між сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків за Договором позики 05 березня 2017 року, згідно з яким станом на 10 січня 2023 року загальна сума заборгованості складає 1000000,00 грн., що еквівалентно 38 462,00 дол. США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідач визнав позов, і, враховуючи, що доказів виконання відповідачем умов договору позики від 05.09.2017 матеріали справи не містять, дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 000,00 грн. боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 23 серпня 2023 року у справі № 707/3085/21 зазначено: відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів то (або) обов`язків

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має спочатку довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи на схвалення рішення судом першої інстанцій є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

У даній справі суд касаційної інстанції зазначив, що звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, порушення своїх прав обґрунтовувала, зокрема, тим, що внаслідок виконання рішення місцевого суду у цій справі, в рахунок погашення заборгованості, яку визнав відповідач, позивачу (стягувачу у виконавчому провадженні) передано земельну ділянку, на якій розташовано не введений в експлуатацію житловий будинок, яка належить до спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і щодо якої у колишнього подружжя існує спір про поділ цього майна.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції обмежився висновком про те, що з огляду на предмет і підстави позову у цій справі рішення суду першої інстанції стосується житлових прав позивача і відповідача та не впливає на права особи, яка подала апеляційну скаргу.

При цьому апеляційний суд не надав оцінки доводам ОСОБА_1 про належність до спільної сумісної власності того майна, яке передано позивачу (стягувачу у виконавчому провадженні) в рахунок погашення заборгованості, яку визнав відповідач на підставі рішення суду першої інстанції.

Крім того, аналізуючи спірний договір позики від 05 вересня 2017 року, суд апеляційної інстанції залишив без уваги його положення, викладені у пункті 10, а саме повідомлення позичальника про його перебування станом на момент укладення договору у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Тобто позивач та відповідач (який визнав позов) усвідомлювали те, що спірні правовідносини стосуються також дружини (на час укладення договору позики) позичальника ОСОБА_1 , яка зазначена у спірному договорі як дружина позичальника і яку суд першої інстанції до розгляду цієї справи не залучив.

З Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація з якого є у вільному доступі, вбачається, що у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває справа № 361/9463/23 позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Предметом позовних вимог у цій справі є, зокрема, земельна ділянки, кадастровий номер :01:048:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення по суті спору у справі № 361/9463/23 на час касаційного перегляду не ухвалено.

Суд касаційної інстанції зробив висновок, що вирішення спору, зокрема про стягнення боргу за договором позики з позичальника, який на момент укладення такого договору перебував у шлюбі, про що зазначено договорі, без залучення указаної у договорі позики особи ОСОБА_1 , є неприпустимим та впливає на майнові права останньої, оскільки право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном як у вузькому розумінні - активами, так і у широкому - борговими зобов`язаннями. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Колегія суддів погоджується з вищевикладеним та зазначає, що розгляд вказаного позову стосується інтересів ОСОБА_1 , що вона відповідно обґрунтувала в апеляційній скарзі. Зокрема, ОСОБА_1 зазначила про те, що на момент укладення вказаного договору перебувала у шлюбі із Відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 10 договору позики від 05 вересня 2017 року позичальник (відповідач у справі - ОСОБА_3 ), який перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02.02.2002 року із ОСОБА_1 , повідомляє, що ОСОБА_1 повідомлена позичальником про умови договору позикодавцеві (позивачу у цій справі) та умови повернення позики.

Також зазначила, що є всі підстави вважати, що рішення суду у цій справі може вплинути в подальшому на її права та обов`язки, як другого і подружжя щодо сплати боргу, який стягнутий за рішенням у цій справі.

Таким чином, вказаний борг є спільним боргом ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а отже вони є солідарними боржниками у даній справі.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 подав позов про стягнення грошових коштів за договором позики лише до ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладене, оскільки ОСОБА_1 є солідарним боржником за вищевказаним договором, вона також має бути і відповідачем у вказаній справі, тобто позов мав бути пред`явлений до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як солідарних боржників. Натомість позов було пред`явлено ОСОБА_2 лише до ОСОБА_3 , що має обумовлює висновок про подання позову до неналежного відповідача.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами: у постанові від 19 серпня 2020 року (справа № 201/16327/16-ц, провадження № 61-43384св18), у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 640/10507/18, провадження № 61-18941св20).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оскільки рішення суду першої інстанції стосується прав та інтересів ОСОБА_1 , яка не була залучена судом першої інстанції до участі у розгляді справи, оскаржуване рішення підлягає обов`язковому скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову, оскільки він був пред`явлений до неналежного відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню сплачений судовий збір в суді апеляційної та касаційної інстанції в розмірі 8 116 грн. 50 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3 ) витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної та касаційної інстанції в розмірі 8 116 (вісім тисяч сто шістнадцять) грн. 50 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько