Справа № 495/8022/23
№ провадження 2/495/603/2025
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
28 травня 2025 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Дарій О.М.,
справа № 495/8022/23,
особисто третьої особи - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ,-
До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1 , у якій позивач просить встановити факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з червня 2002 року без реєстрації шлюбу до 13 жовтня 2011 року, визнати гараж загальною площею 111,9 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та знаходиться у гаражному кооперативі «Сигнал», гараж №№ НОМЕР_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину гаражу загальною площею 111,9 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та знаходиться у гаражному кооперативі «Сигнал», гараж №№ НОМЕР_1 .
Стислий виклад позиції позивача та третьої особи
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що ще за довго до реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , а саме з 2002 року, вони проживали разом, вели спільне господарство та мали спільні кошти.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають спільних дітей, а саме: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_3 належить гараж, загальною площею 11,9 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 та знаходить у гаражному кооперативі «Сигнал», гараж №№ НОМЕР_1 .
Зазначає, що на момент оформлення права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом вже тривалий час, а саме більше ніж два роки, вели спільне господарство та насправді збудували даний гараж на спільні кошти. За час спільного проживання вказаний гараж було реально збільшено у розмірах, здійснено його практичну перебудову, що значно збільшило його вартість.
Крім того, у подружжя знаходяться кошти та цінні речі у вигляді ювелірних виробів.
Вказувала, що вищезазначені факти можуть підтвердити у судовому засіданні свідки.
Враховуючи вищевикладене, просила визнати гараж спільною сумісною власністю подружжя та поділити його в рівних частках.
Відповідач відзив не надав, у судові засідання не з`являвся, а отже і не заперечував вищеописані обставини безпосередньо у суді.
Третя особа на стороні відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що 15 лютого 2023 року в Білгород-Дністровському відділі державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 71021354 за виконавчим листом № 495/3858/17 виданого 26.09.2018 року про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 загальну суму боргу за договором позики від 08.09.2011 та за договором позики від 10.11.2013 у розмірі 7555,12 доларів США, що еквівалентно на час винесення рішення 206590,22 грн. Залишок складає 198977,73 грн.
Крім того, 15.02.2023 постановою державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні виконавчого провадження № 71201354 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження 219110,41 грн.
Водночас, боргові зобов`язання між відповідачем по справі ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_7 виникли за договором позики 08.09.2011 та за договором позики 10.11.2013, тобто до обставин якими обґрунтовує свої вимоги позивач, а провадження по справі відкрито за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ лише 04 серпня 2023 року.
Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі
04 серпня 2023 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, суддя Боярський О.О., по справ відкрито загальне позовне провадження.
Розпорядження керівника апарату Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2024 № 321 по справі призначено повторний автоматичний розподіл справи, у зв`язку з відстороненням судді ОСОБА_8 .
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2024 головуючою суддею по справі визначено суддю Прийомову О.Ю.
04 березня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області справа прийнята до провадження судді Прийомової О.Ю.
04 квітня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справу залучено третю особу - ОСОБА_1 .
22 жовтня 2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті.
У судовому засідання, що відбулось 28.05.2025, суд на місці ухвалив перейти до заочного розгляду справи.
Фактичні обставини, встановлені судом
Вислухавши третю особу, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши надані докази по справі, судом дійсно встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрували шлюб 13 жовтня 2011 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 13 жовтня 2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 324, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 13 жовтня 2011 року. /а.с. 9/
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 червня 2010 року по справі № 2-3329 постановлено визнати за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудовану надбудову літ. «а», розміром 8.04х5.84 м. над гаражем № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Сигнал», по вул. Комунальній, 3, у м. Білгород-Дністровському Одеської області. /а.с. 10/

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.11.2010 гараж загальною площею 111,9 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_3 . /а.с. 11/

З витягу про державну реєстрацію прав № 28018827 від 16.11.2010, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить гараж за адресою: АДРЕСА_3 , адреса ГК: вулиця Комунальна, 3./а.с. 12/

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають трьох спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_3 від 04.09.2003, серії НОМЕР_4 від 16.02.2005 та серії НОМЕР_5 від 06.06.2006 відповідно. /а.с.13-15/

Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одесьої області від 09 грудня 2013 року по справі № 495/9665/13-ц з ОСОБА_3 постановлено стягнути на користь ОСОБА_10 кошти у розмірі 66 282 грн та судові витрати. /а.с. 16/

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 березня 2023 року по справі № 495/9604/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , укладений 13 жовтня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровькому Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 324, свідоцтво про шлюб НОМЕР_2 розірвано./а.с. 17-21/

Нормативне обґрунтування. Оцінка аргументів сторін, висновки суду

Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Розглядаючи заявлені вимоги суд виходить, по-перше, із наступного.

Згідно із частиною другою статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Тобто і для "фактичного подружжя" повинні бути характерними усі ознаки сім`ї, передбачені 3 СК України, а саме: спільне проживання, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільного побуту; взаємних прав та обов`язків (статті 3, 74 СК України).

При застосуванні статті 74 СК України важливо врахувати, щоб особи не перебували у будь-якому іншому шлюбі на цей час, а також що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю.

Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.

Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Так, позивач обґрунтовує факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виключно наявністю трьох спільних дітей, однак на думку суду зазначена обставина має оцінюватися у сукупності з іншими: наявністю спільного побуту, спільного бюджету, спільного проживання, придбання майна в інтересах сім`ї, взаємних прав та обов`язків тощо, та не може бути єдиною безумовною підставою для констатування факту спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Натомість, жодних доказів на підтвердження вищеописаних обставин, позивачем до суду не надано.

У позовній заяві позивач вказувала, що факт спільного проживання можуть підтвердити свідки у судовому засіданні, однак не зазначала кого саме вона вважала доречним допитати у судовому засіданні, та більше того, протягом судового розгляду не заявляла клопотання про їх виклик до суду.

Також суд критично оцінює позовні вимоги ОСОБА_11 з огляду на те, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Часова ознака звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя має значення для визначення його фраудаторності.

Так, боргові зобов`язання відповідача і третьої особи виникли за договором позики 08.09.2011 та за договором позики 10.11.2013

15 лютого 2023 року в Білгород-Дністровському відділі державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження № 71021354 за виконавчим листом № 495/3858/17 виданий 26.09.2018 року про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 загальну суму боргу за договором позики від 08.09.2011 року та за договором позики від 10.11.2013 у розмірі 7555,12 доларів США, що еквівалентно на час винесення рішення 206590,22 грн. Залишок складає 198977,73 грн.

Також 15 лютого 2023 року постановою державного виконавця Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції при примусовому виконанні виконавчого провадження № 71201354 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження 219110,41 грн.

Позивач звернулась до суду із позовом 04 серпня 2023 року, тобто після усвідомлення позивачем та відповідачем (який також є боржником) можливості погашення боргу за рахунок майна відповідача.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), а також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд у постанові від 11 серпня 2021 року по справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20).

З огляду на викладені норми матеріального та процесуального права, оцінивши докази, наявні у справі, з огляду на фактичні обставини, що мають місце у справі, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 60, 70, 71 СК України, ст. 372 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 263, 264, 265, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_1 , про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та його поділ відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_1 , АДРЕСА_5 , адреса для листування: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складений 02 червня 2025 року.

Суддя