Номер провадження: 22-ц/813/3895/25
Справа № 495/5231/21
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю.І.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Лозко Ю.П., Назарової М.В.,

з участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського

апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє представник Врона Андрій Валентинович,

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2024 року,

за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про визнання поруки припиненою,за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «НАДРА»,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Консалт Солюшенс» про визнання поруки припиненою,в обґрунтування якого зазначила, що 09 жовтня 2007 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 43/МК/2007-840 за умовами якого, кредитор надає позичальнику грошові кошти у розмірі 50000,00 доларів США на умовах визначених в кредитному договорі. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 09.10.2007 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2015 по справі № 495/4495/15-ц задоволено позов ПАТ «КБ «НАДРА» та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2489599,65 гривень та судовий збір у розмірі 1827,00 грн в рівних частинах з кожного.

Позивач зазначає, що про існування даного рішення вона дізналась лише у червні 2020 року, коли нею було отримано копію заяви про заміну сторони її правонаступником.

24.04.2020 між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким серед іншого, до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 за вказаними договорами.

Позивач вважає, що порука є припиненою в силу прямої дії норми закону. Так, за кредитним договором № 43/МК/2007-840 встановлено помісячний графік погашення заборгованості, при цьому, ОСОБА_3 здійснював останню оплату за договором 06.02.2009 року. Також, у відповідності до п. 1.3. Договору, «кредит надається позичальнику строком по 08 жовтня 2014 року включно». Тобто, строк виконання основного зобов`язання сплинув 09 жовтня 2014 року. Однак, до цього часу, в порушення вимог п.п. 2.1 - 2.4. Договору поруки, кредитором не було заявлено рекомендованим чи цінним листом повідомлення про невиконання позичальником зобов`язань та необхідності їх виконання поручителем, від так обов`язок щодо виконання поручителем своїх зобов`язань не настав. Також, на момент закінчення строку виконання основного зобов`язання діяв ЦК України в редакції від 05.04.2015 року, який і застосовується до спірних правовідносин. У відповідності до умов п. 1.1. договору поруки, поручитель взяв на себе поруку перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, у тому числі повернути до 08.10.2014 кредит у сумі 50000,00 доларів США та інших похідних платежів (відсотки, штраф, пеня). Таким чином, кредитор мав у строк до 09.04.2015 року пред`явити до ОСОБА_1 вимогу або ж позов, чого банком зроблено не було, а тому порука є припиненою з 10.04.2015 року.

Також зазначив, що п.п. 5.2 - 5.3. Договору поруки зазначено строк його дії: «Цей Договір вступає в силу з моменту його належного оформлення сторонами. Дія цього договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору». Проте, вважають таку умову договору такою, що прямо суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язань перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, у відповідності до якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

ОСОБА_1 вважає, що кредитний договір припинив свою дію 09.10.2014 року, після настання строку виконання основного зобов`язання, а договір поруки припинив свою дію разом із припиненням дії основного договору.

Позивач просив суд визнати недійсним п. 5.3. Договору поруки від 09.10.2007 року, укладеного між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 на забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 43/МК/2007-840 від 09.10.2007; визнати поруку, що виникла на підставі Договору поруки від 09.10.2007, укладеного між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 на забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 43/МК/2007-840 від 09.10.2007 - припиненою з 09 квітня 2015 року; вирішитипитання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 16 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Консалт Солюшенс», треті особи ОСОБА_3 , ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання поруки припиненою, відмовив.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання боргових зобов`язань в повному обсязі, позивачем до суду не надано, а судом не встановлено.На час звернення до суду із позовною заявою про солідарне стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором банк скористався своїм процесуальним правом та в судовому порядку, з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України, пред`явив вимогу до поручителя.При цьому, суд першої інстанції врахував, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України). З огляду на встановлені факти та досліджені докази, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами того, що при укладенні оспорюваного договору банк порушив його щодо обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції зазначив, що не знайшов підстав для задоволення даного позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі просить ??рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2024 року у справі № 495/5231/21 скасувати; прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Консалт Солюшенс», треті особи ОСОБА_3 , ПАТ КБ «НАДРА» про визнання поруки припиненою та визнання недійсним пункту 5.3. Договору поруки від 09.10.2007 року - задовольнити повністю, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що скаржник вважає, що належним способом судового захисту у справі є не вимога про визнання припиненим договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постановах від 21 травня 2012 року у справах № 6-69цс11 та № 6-88цс11 та від 17 лютого 2016 року у справі № 3-1202гc15.Разом з тим позов банку до поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором та позов поручителя до банку про припинення поруки не є тотожними спорами, оскільки мають відмінний склад учасників процесу, різниться характер правовідносин, предмет і підстави позовів.

Посилається, що якщо в рішенні суду в іншій справі про стягнення заборгованості з поручителів питання припинення поруки не досліджувалося, то таке рішення не є визначальним і таким, що звільняє від доказування; наявність цього рішення не позбавляє поручителя можливості звернутися до суду за захистом свого права з підстав передбачених статтею 16 ЦК України.

Зазначає, що Приморським районним судом м. Одеси не були взяті до уваги письмові пояснення, надані до суду представником ОСОБА_1 адвокатом Вроною А.В. 13.09.2023 року, що суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Скаржник звертає увагу, що ОСОБА_1 належним чином не повідомлялася та про існування рішення від 14.12.2015 року дізналась у червні 2020 року, коли нею було отримано копію заяви про заміну сторони її правонаступником, таким чином, ОСОБА_1 була позбавлена права заявити зустрічну позовну заяву в строк розгляду даної справи, у зв?язку із чим була вимушена звернутись до суду з окремим позовом.

(2) Позиція інших учасників справи

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20.01.2025 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснив особам, які беруть участь у справі право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Представник ОСОБА_1 адвокат Врона А.В. копію ухвали про відкриття провадження отримав 21.01.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ТОВ «Консалт Солюшенс» копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримало 21.01.2025 року та 15.01.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

ПАТ КБ «НАДРА» копію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримало 21.01.2025 року та 15.01.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

ОСОБА_3 копія ухвали про відкриття провадження від 20.01.2025 року та копія апеляційної скарги надсилались засобами поштового зв`язку, конверт повернувся до суду із зазначенням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Від ТОВ «Консалт Солюшенс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 січня 2021 року у справі № 495/4495/15-ц у задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення з заявою про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року відмовлено, при розгляді справи в суді першої інстанції, ОСОБА_1 , після винесення ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 січня 2021 року у справі № 495/4495/15-ц, не оскаржувала в апеляційному порядку заочне рішення суду від 14 грудня 2015 року, не проявила жодної зацікавленості в перегляді заочного рішення про стягнення з неї боргу, пропустила строк на звернення до суду з відповідною заявою та не скористалась своїм правом на апеляційне оскарження заочного рішення.

Зазначає, що наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений (п. 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц).

Відповідач вважає, що судове рішення про задоволення позовних вимоги про визнання поруки ОСОБА_1 припиненою жодним чином не зможе захистити права позивача, а отже, вказаний спосіб захисту права не буде ефективним та не призведе до поновлення прав позивача.

ТОВ «Консалт Солюшенс» просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу адвоката Врони А.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2024 року у справі № 495/5231/21 залишити без змін.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.04.2025 року в справі визначено головуючим суддю Коновалову В.А., у зв`язку з відрахуванням судді Дришлюка А.І. зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді, відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду №66-ос від 11.04.2025 року.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 05.05.2025 року призначив справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на 29 травня 2025 року на 10 годину 10 хвилин.

Представник ОСОБА_1 адвокат Врона А.В., ТОВ «Консалт Солюшенс», ПАТ КБ «НАДРА» судові повістки отримали 14.05.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 адвокат Врона А.В. в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник ТОВ «Консалт Солюшенс» Жилко Е.О. в судовому засіданні просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що доказів виконання боргових зобов`язань в повному обсязі, позивачем до суду не надано, а судом не встановлено.На час звернення до суду із позовною заявою про солідарне стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором банк скористався своїм процесуальним правом та в судовому порядку, з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України, пред`явив вимогу до поручителя.При цьому, суд першої інстанції врахував, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України). З огляду на встановлені факти та досліджені докази, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами того, що при укладенні оспорюваного договору банк порушив його щодо обставин, які мають істотне значення, суд першої інстанції зазначив, що не знайшов підстав для задоволення даного позову.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2007 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 43/МК/2007-840 за умовами якого ПАТ «КБ «Надра» надав ОСОБА_3 кредит на споживчі потреби в іноземній валюті в сумі 50 000,00 доларів США, строком по 03.10.2014 року, зі сплатою 14,4 % річних.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Кредитним договором № 43/МК/2007-840 від 09.10.2007, між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 укладено договір поруки 09.10.2007 року.

Відповідно до п. 5.2 Договору поруки цей Договір вступає в силу з моменту його належного оформлення Сторонами.

Дія цього договору закінчується належним виконанням Позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням Поручителем своїх зобов`язань, згідно з умовами цього договору (п. 5.3 Договору).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року у справі № 495/4495/15-ц, яке набрало законної сили 25.12.2015, вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банка "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2489599,65 гривень. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Отже учасниками справи № 495/4495/15-ц були як позичальник ОСОБА_3 , так і поручитель ОСОБА_1 .

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення з заявою про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року по справі №495/4495/15-ц за позовною заявою ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №43/МК/2007-840 від 09.10.2007 року.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив визнати недійсним п. 5.3. Договору поруки від 09.10.2007 року та визнати поруку, що виникла на підставі Договору поруки від 09.10.2007 року, укладеного між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 на забезпечення належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором 43/МК/2007-840 від 09.10.2007 року - припиненою з 09 квітня 2015 року, в обґрунтування зазначивши, що в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 09.10.2007 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_1 укладено договір поруки. За кредитним договором № 43/МК/2007-840 було встановлено помісячний графік погашення заборгованості, при цьому, ОСОБА_3 здійснював останню оплату за договором 06.02.2009 року. Також, у відповідності до п. 1.3. Договору, «кредит надається позичальнику строком по 08 жовтня 2014 року включно». Тобто, строк виконання основного зобов`язання сплинув 09 жовтня 2014 року. Вважає. що кредитор мав у строк до 09.04.2015 року пред`явити до ОСОБА_1 вимогу або ж позов, чого Банком зроблено не було, а тому порука є припиненою з 10.04.2015 року.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука

припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя

протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24?вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23цс19)).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі

№ 522/1528/15 (провадження № 14-67цс20) за позовом про визнання договору поруки припиненим сформульовано висновки, що «задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, яка вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, тоді для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, оскільки вирішення цього спору приведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача

у ситуації, коли кредитор вже звернувся із зазначеним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, зокрема і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив, і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості».

Також у наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної судом справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення виключно з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» Svetlana Naumenko v. Ukraine, заява № 41984/98).

Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 22 вересня 2022 року у справі 462/5368/16, що після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів поручитель не може окремо ініціювати вирішення спору про визнання відсутності у кредитора права вимоги (про визнання поруки припиненою). Такий окремий позов не є належним способом захисту, а тому його не можна задовольнити. Наявність у поручителя відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування банком боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення коштів. Оскільки банк ініціював вирішення такого спору, поручитель може ефективно захистити своє право саме у тій справі, заперечуючи проти позову кредитора, наприклад, через те, що порука припинилася. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Позиція Верховного Суду залишається незмінною: боржник чи поручитель щодо якого (яких) вирішено спір про стягнення заборгованості, і рішення суду у такому спорі набрало законної сили, не можуть ініціювати розгляд іншої справи з наміром доводити безпідставність вимог кредитора.

Колегія суддів вважає, оскільки банк скористався своїм правом щодо пред`явлення вимоги до поручителя в судовому порядку, шляхом звернення до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором та отримав судовий захист свого порушеного права, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, є неналежним та неефективним способом захисту.

Посилання скаржника на окрему (спільну) думку суддів Великої Палати Верховного Суду у справи № 522/1528/15-ц не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а окрема думка не є судовим рішенням, в якому викладається правовий висновок Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 21.01.2025 року у справі № 320/5391/23 зазначив, що окрема думка є висловленням власної позиції судді, який не погодився з думкою більшості та є похідною від правової позиції, яка покладена в основу рішення суду, при цьому у окремої думки судді (суддів) відсутня одна з основних ознак правової позиції Верховного Суду - обов`язковість. А відтак, обов`язковими для врахування є саме правові позиції, які викладені безпосередньо у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 належним чином не повідомлялась про розгляд справи № 495/4495/15-ц, про існування рішення суду від 14.12.2015 року дізналась у червні 2020 року, після отримання копії заяви про заміну сторони правонаступником, отже була позбавлена права звернутися із зустрічною позовною заявою у справі № 495/4495/15-ц, тому вимушена звернутися з окремим позовом не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як зазначалося вище, заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року у справі № 495/4495/15-ц, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банка "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2489599,65 гривень. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1827,00 грн.

Порядок оскарження відповідачем заочного рішення суду врегульований главою 11, розділу ІІІ ЦПК України.

Згідно ч. 4 ст. 231 ЦПК України (в редакції на час ухвалення заочного рішення) у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі, строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відповідно до другого абзацу пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008 відповідно до статей 287, 288 ЦПК оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення.

Таким чином, процесуальним законом визначено спеціальний порядок перегляду заочного рішення, який проводиться судом, що його ухвалив, і лише за письмовою заявою відповідача. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та у разі ухвалення повторного заочного рішення.

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 369/1534/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2024 року у справі 756/11081/20 зазначено, що «право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду відповідач набуває лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України).

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Стрезєв А.І., зверталась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 14 грудня 2015 року по справі 495/4495/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банка "Надра" до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення з заявою про перегляд заочного рішення та про перегляд заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року по справі №495/4495/15-ц за позовною заявою ПАТ «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №43/МК/2007-840 від 09.10.2007 року. Суд роз`яснив, що заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Оскільки ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 січня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у перегляді заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року у справі №495/4495/15-ц, то остання набула права на подання апеляційної скарги на вказане заочне рішення.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право має забезпечуватися справедливими судовими процедурами.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах відповідно до процесуального законодавства, яке регулює вирішення відповідних процесуальних питань.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки (частина перша статті 44 ЦПК України).

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не була позбавлена права на судовий захист шляхом оскарження в апеляційному порядку заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 грудня 2015 року по справі 495/4495/15-ц, що було б належним та ефективним способом захисту її прав.

Колегія судді не приймає посилання скаржника на позбавлення права звернутися із зустрічною позовною заявою у справі № 495/4495/15-ц, тому вимушена звернутися з окремим позовом, оскільки вирішуючи позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника і поручителя, перевірка обґрунтованості заявлених позовних вимог є обов`язком суду. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідачів які є солідарними коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області у справі № 495/4495/15-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не досліджено факт того, що строк виконання основного зобов`язання сплинув 09.10.2014 року, порука є припиненою, є необґрунтованими, оскільки, вирішуючи позовні вимоги про солідарне стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_3 і поручителя ОСОБА_1 , перевірка обґрунтованості заявлених позовних вимог є обов`язком суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та висновків, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 травня 2025 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

М.В. Назарова