Справа № 204/571/25
Провадження № 2/204/1426/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

представника позивача адвоката Пасічника С.О., відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, -

У С Т А Н О В И В:

16 січня 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 , із вимогою про стягнення боргу за договором позики (а. с. 1-3).

В обґрунтування позовних вимог вказує, що між ним, як позикодавцем та відповідачкою, як позичальником, було укладено договір позики. Факт укладення договору позики, а також отримання відповідачкою від нього грошової суми підтверджується розпискою від 15 жовтня 2021 року. Зазначає, що згідно з умовами даної розписки, яка написана відповідачкою власноручно, остання взяла у нього в позику грошові кошти в розмірі 100 000 доларів США, що на момент складення позовної заяви, відповідно до курсу НБУ становить 4 203 850 гривень, які остання зобов`язалася повернути до 30 листопада 2024 року. Стверджує, що відповідно до умов розписки, позивач свої обов`язки виконав у повному обсязі, надав відповідачці на умовах позики вказані вище грошові кошти, натомість відповідачка свої обов`язків не виконала, грошові кошти в обумовлений умовами договору строк не повернула. Більш того, зазначає про те, що відповідачка уникає з ним спілкування, на телефонні дзвінки не відповідає та змінила номер свого телефону Разом з цим вказує на те, що необхідність отримання таких значних грошових коштів відповідачка аргументувала потребами оформлення нерухомості та здійснення ремонту. Стверджує, що оскільки іншим чином повернути свої грошові кошти він не може, тому вимушений звертатися до суду з даним позовом. Прохає суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 (РНОКПП на його користь суму заборгованості за розпискою від 15 жовтня 2021 року у розмірі 4 203 850 гривень.

Ухвалою суду від 22 січня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підг7отовче судове засідання на 13 годину 30 хвилин 26 лютого 2025 року (а. с. 16), копія якої надіслана учасникам справи 22 січня 2025 року за вихідним № 2288/25-вих/2/204/1426/25 (а. с. 17).

Протокольною ухвалою суду від 26 лютого 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті (а. с. 32-34).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Пасічник С.О., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні тексу позовної заяви.

У судовому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2021 року відповідачка ОСОБА_1 склала розписку про те, що вона отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, які зобов`язується повернути у строк до 30 листопада 2024 року (а. с. 31). Вказана розписка надрукована машинним способом, із зазначенням дати - 15.10.2021 та прізвища ініціалів відповідача, поміж яких розміщений рукописний підпис. Далі, під цим текстом знизу рукописним способом зазначено: «Кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США отримала від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Бурхан- ОСОБА_3 , підпис».

У судовому засіданні, що відбулося 24 квітня 2025 року, судом у позивача було з`ясовано, що він раніше був підприємцем, з доходом 1 000 000 гривень, а з 07 серпня 2014 року він припинив свою підприємницьку діяльність. ОСОБА_2 пояснив суду, що він зараз не працює, натомість його дружина має бізнес. Вказав, що після 2014 року він свій дохід не декларував, тому що він був менше 3 000 гривень. Зазначив, що з відповідачкою познайомився у 2015 році під час здійснення нею функцій державного виконавця, а у березні 2016 року дав їй у позику 100 000 доларів США для реалізації її будівельного проєкту. При цьому, вказав на те, що розписку вони відразу не писала, бо не було в цьому необхідності, а оскільки в подальшому відповідачка зобов`язання з повернення коштів не виконувала, то як гарантію вона написала йому розписку датовану 15 жовтня 2021 року. Разом з цим, зазначив, що позичені відповідачці 100 000 доларів США не є повністю його грошами, його частка становить приблизно 60 000 доларів США, однак походження цих коштів ОСОБА_2 пояснити не зміг, так само як і зазначити суму наданих йому коштів родичами (ким та скільки).

У судовому засіданні, що відбулося 24 квітня 2025 року, судом у відповідачки було з`ясовано, що вона до 2017 року працювала державним виконавцем, де під час виконання своїх професійних обов`язків познайомилася з позивачем. Стверджувала, що в неї у планах було відкрити щось своє, якийсь бізнес. Вказала, що у 2020 році вона купила будинок по АДРЕСА_1 , де була можливість добудувати другий та третій поверх, тому вона позичила у позивача 100 000 доларів США. При цьому, зазначила, що не дивлячись на те, що вона була державним виконавцем, дані кошти вона не декларувала, а розписку нещодавно сама надрукувала та підписала, щоб надати хоч якісь гарантії позивачу. Разом з цим, вказала на те, що вона погоджується з боргом, але зараз віддати його не може через те, що має багато судових процесів, а всі кошти та майно арештоване.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Нормами ч. 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та у постановах Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі 753/1349/20 та від 16 січня 2020 року у справі № 761/45701/16-ц.

При цьому, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює їх своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передавання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передавання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17, від 22 вересня 2021 року у справі № 761/29374/19 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18.

Згідно з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

При цьому, Верховний Суд у своїх постановах від 15 травня 2019 року у справі № 707/2606/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 вказав не те, що наявність боргової розписки у позивача, свідчить про невиконання зобов`язань за договором позики відповідачем.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України в постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та Верховним Судом в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 755/11600/18 (провадження № 61-15172св19), підстав відступати від яких суд не вбачає.

Так, судом встановлено, що 15 жовтня 2021 року відповідачка ОСОБА_1 склала розписку, в якій вказано про отримання від позивача ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 100 000 доларів США та зобов`язання повернути їх до 30 листопада 2024 року. При цьому, розписка була надрукована машинним способом, із проставленням дати та ініціалів позивача, а нижче рукописом зазначено отримання коштів та підпис.

Разом з тим, як у судовому засіданні пояснив сам позивач та підтвердила відповідачка, фактична передача грошових коштів мала місце ще у березні 2016 року, тобто за п`ять років до складання розписки, а оформлення розписки у 2021 році було здійснено вже після виникнення спору між сторонами, як спроба отримати гарантії повернення коштів.

При цьому, позивач не надав суду належних та допустимих доказів фактичної передачі саме в 2016 році грошових коштів відповідачці у розмірі 100 000 доларів США. Зокрема, позивач не надав: жодних письмових доказів, які підтверджують факт передачі грошових коштів у 2016 році; доказів наявності у нього або у членів його родини відповідних фінансових ресурсів на той момент; жодного підтвердження джерела походження вказаних коштів.

Крім того, позивачем було зазначено, що після припинення ним підприємницької діяльності у 2014 році, його дохід не перевищував 3000 гривень на місяць, і він не працював. Навіть за умови врахування доходів його родини, жодних конкретних даних щодо суми коштів, що були надані родичами, та їх передачі саме йому, він суду не надав.

Таким чином, наявна в матеріалах справи розписка, складена через значний проміжок часу після нібито фактичної передачі коштів, не може вважатися належним та достовірним доказом існування між сторонами зобов`язання у формі договору позики.

Суд також враховує, що відповідачка визнала факт підписання розписки та загальне зобов`язання щодо повернення коштів, однак також вказала, що грошові кошти були отримані неофіційно, без декларування, і жодного документального підтвердження передачі такої значної суми в суді не представлено.

Разом з цим, суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц, з-поміж іншого вказано, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення позову.

Відповідно до вимог 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довів належними та допустимими доказами ані умов отримання відповідачкою грошових коштів у сумі 100 000 доларів США у позику, ані умов їх повернення, ані самого факту їх передачі відповідачці, а тому не довів наявності підстав для стягнення цієї суми.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами факту передачі відповідачці грошових коштів у сумі 100 000 доларів США, ані 15 жовтня 2021 року, ані у березні 2016 року, а надана розписка не підтверджує фактичного існування договору позики у розумінні цивільного законодавства, що виключає наявність підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів, а відтак суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Враховуючи те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, а тому про відсутність підстав для стягнення із відповідачки заборгованості за договором позики від 15 жовтня 2021 року, у зв`язку із чим суд відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір не відшкодовується.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Повний текст рішення складено 02 червня 2025 року.

Суддя А.І. Приваліхіна