Справа № 131/1774/24
Провадження № 2/131/180/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025 м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Коваля А.М.,

за участю секретаря судового засідання Чех Л.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

До Іллінецького районного суду Вінницької області надійшов позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що відповідач, ОСОБА_1 , порушив умови кредитного договору № 479428-КС-001, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», який був підписаний шляхом обміну електронними повідомленнями, відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Згідно з умовами договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 15 000 грн, а також додатково кредит у сумі 6 000 грн за Додатковою угодою № 1 від 09.11.2023 року. Загальна сума зобов`язань відповідача щодо тіла кредиту за договором становила 21 000 грн. Відповідач частково виконав свої зобов`язання, сплативши 9538,45 грн.

Незважаючи на це, відповідач не виконав свої зобов`язання у повному обсязі, що призвело до накопичення прострочених платежів, які станом на 26.11.2024 року склали 75 089,16 грн. Ця сума включає:

- 20 582,37 грн прострочених платежів по тілу кредиту;

- 53 574,18 грн прострочених платежів по процентах;

- 932,61 грн прострочених платежів за комісією.

Позивач стверджує, що відповідач здійснив часткову оплату, що свідчить про визнання правомірності вимог позивача та самого договору. Проте через невиконання основних зобов`язань відповідача щодо повернення кредитних коштів та виплати процентів, утворилася значна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу та сплачений ним судовий збір

18.02.2025 Іллінецьким районним судом Вінницької області ухвалено заочне рішення у цивільній справі № 131/1774/24 за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № 479428-КС-001 від 02.11.2023 у розмірі 75089,16 грн та 2422,40 грн судового збору.

08.04.2025 Іллінецьким районним судом Вінницької області заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Васильченко Ганни Іванівни про перегляд заочного рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 лютого 2025 року у цивільній справі № 131/1774/24 за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Представник відповідача подала до суду відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами і такими, що не підлягають задоволенню.

У відзиві вказано, що позивач не довів факту перерахування кредитних коштів відповідачу за договором №479428-КС-001 від 02.11.2023 року, оскільки надані інформаційні довідки ТОВ «Платежі онлайн» не містять жодних персональних даних отримувача ні ПІБ, ні номеру рахунку, ні банку отримувача що унеможливлює ідентифікацію відповідача як особи, яка фактично отримала кошти. Більше того, саме товариство «Платежі онлайн» не є стороною кредитного договору, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність договірних відносин між ним і позивачем.

Також представник вказала, що сам факт підписання кредитного договору без передачі грошових коштів не є достатнім для визнання його укладеним у розумінні статті 1046 Цивільного кодексу України, оскільки такий договір вважається укладеним лише з моменту фактичної передачі коштів. У разі відсутності передачі коштів, у відповідача не виникає обов`язку їх повертати.

Крім того, у відзиві акцентовано увагу на несправедливість та неспівмірність розміру нарахованих відсотків при заявленому тілі кредиту у розмірі 21 000 грн, позивач просить стягнути 53 574,18 грн лише відсотків, що майже втричі перевищує основний борг. Такий підхід, на думку відповідача, порушує принципи добросовісності, справедливості та розумності, передбачені як нормами цивільного законодавства, так і законодавством про захист прав споживачів, відповідно до якого умови договорів, що призводять до істотного дисбалансу прав і обов`язків сторін, є несправедливими та нікчемними.

Окремо у відзиві підкреслено відсутність правових підстав для стягнення комісії в розмірі 932,61 грн, оскільки Закон України «Про споживче кредитування» передбачає безоплатність надання інформації про стан кредиту один раз на місяць, а жодних доказів того, що за цю комісію було надано якісь додаткові платні послуги, позивач не надав.

Також представник вказала на те, що виписка з банку не є належним доказом, оскільки вона не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та не містить усіх необхідних реквізитів, таких як номер особового рахунку, код банку-кореспондента, суми вхідного залишку тощо. Таким чином, вона не може підтверджувати факт перерахування коштів відповідачу.

У зв`язку з наведеним, представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, які орієнтовно становлять 12500 грн

Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідач у своєму відзиві не заперечує факту укладення між сторонами кредитного договору, а тому відповідно до статті 82 Цивільного процесуального кодексу України ця обставина не потребує додаткового доказування, оскільки визнається стороною у справі.

Представник позивача наголосив, що кредитний договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено 02.11.2023 року шляхом обміну електронними повідомленнями з використанням одноразового ідентифікатора, що є допустимим та належним доказом відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Також до матеріалів справи додано візуальні форми, які підтверджують послідовність дій сторін при укладенні договору в особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця, зокрема подання заявки, отримання оферти, направлення одноразового ідентифікатора та підписання договору.

Крім того, представник позивача надав правове обґрунтування того, що укладений в електронній формі договір має таку ж юридичну силу, як і договір, укладений у письмовій формі, з посиланням на положення Цивільного кодексу України та законів «Про електронні документи та електронний документообіг» і «Про електронну комерцію». У відповіді також зазначено, що електронний документ, підписаний одноразовим ідентифікатором, є оригіналом електронного правочину, і допустимість такого документа як доказу не може бути заперечена лише з підстави його електронної форми.

Представник позивача зазначив, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» у повному обсязі виконало свої зобов`язання за Кредитним договором № 479428-КС-001 від 02.11.2023 року та Додатковою угодою №1 до нього від 09.11.2023 року. Відповідно до умов цих документів, Позичальнику (Відповідачу) було надано кошти у загальній сумі 21 000,00 грн, зокрема 15 000,00 грн за основним договором та 6 000,00 грн за додатковою угодою. Перерахування коштів було здійснено на банківську картку Позичальника, яку він особисто вказав при заповненні анкетних даних у своєму особистому кабінеті. Цей факт підтверджується як довідками, сформованими технологічним оператором платіжних послуг ТОВ «Платежі Онлайн», так і офіційною випискою з рахунку Відповідача, отриманою від АТ КБ «ПриватБанк» у відповідь на запит суду.

Згідно з наданими документами, 02.11.2023 року на картку Відповідача було зараховано 15 000,00 грн (основна сума кредиту), а 09.11.2023 року додаткові 6 000,00 грн. При цьому Відповідач у своєму відзиві не заперечує факт отримання цих коштів, а лише висловлює сумніви щодо порядку їх нарахування та обґрунтованості розміру заборгованості.

Як зазначає представник позивача, розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, був складений з урахуванням усіх умов кредитного договору, включаючи відсотки за користування коштами та комісійні витрати, а також з огляду на всі здійснені Відповідачем платежі. Загальна сума сплачених Відповідачем коштів становить 9538,45 грн, що також знайшло своє відображення у розрахунку. Свого розрахунку відповідач не надав.

Крім того, представник позивача наголошує, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не є банківською установою і не здійснює прямі перекази з власних рахунків, а використовує для цього платіжні системи партнерів, зокрема ТОВ «Платежі Онлайн». Це не впливає на законність проведених операцій, оскільки відповідні механізми передбачені чинним законодавством, зокрема Законом України «Про електронну комерцію».

Представник позивача просить суд звернути увагу на те, що всі докази, наведені у справі, підтверджують як факт укладення кредитного договору, так і належне виконання ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» своїх зобов`язань, тоді як Відповідач не надав жодних обґрунтованих доказів на підтримку своїх заперечень.

Представник позивача окремо акцентував увагу суду на тому, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не нараховувало і не вимагає стягнення з Відповідача жодної неустойки у формі пені чи штрафів, незважаючи на їх можливе передбачення договором. Стягується лише заборгованість за тілом кредиту, процентами та комісією, які були нараховані відповідно до умов Кредитного договору та норм Цивільного кодексу України. Позивач також заперечив можливість зменшення суми процентів судом, посилаючись на те, що чинне законодавство не наділяє суд таким правом, а загальний принцип «розумності та добросовісності» не є достатньою правовою підставою для цього. Крім того, наголошено, що проценти не нараховувалися поза межами строку дії Кредитного договору.

Щодо комісії за надання кредиту, представник позивача зазначив, що вона передбачена п. 2.1. та п. 2.5. Кредитного договору (2 250,00 грн) та п. 5 Додаткової угоди (900,00 грн). Ця комісія є разовою та має фіксований розмір. Її правомірність підтверджується Законом України «Про споживче кредитування», який включає комісії до загальних витрат за споживчим кредитом, а також Правилами розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженими НБУ. Позивач заперечив застосування судової практики щодо комісії за обслуговування кредиту, оскільки це інший вид комісії, яка відрізняється за своїм характером та встановленням. На підтвердження укладення договору та отримання коштів, позивач надав додаткові докази: підтвердження направлення Кредитного договору та Додаткової угоди на електронну адресу Відповідача, а також відеозапис відео-верифікації, яку Відповідач проходив під час укладення Кредитного договору. Під час цієї верифікації Відповідач особисто підтвердив подання заявки, надав згоду на фіксацію, вказав свої контактні дані (номер телефону, серію та номер паспорта, дату народження) та підтвердив відсутність тиску на нього при укладенні договору.

У підсумку, позивач просив суд прийняти цю відповідь на відзив, поновити строк для подання доказів, зокрема, копії Договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020; копії Протоколу підпису Договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020; копії доказів здійснення Відповідачем платежів за Кредитним договором; копії доказів направлення на електронну адресу Відповідача Кредитного договору та Правил, а також Додаткової угоди; відеозапис відео верифікації Позичальника, долучити її разом з усіма додатками до матеріалів справи та врахувати викладену інформацію при вирішенні судової справи.

Представник відповідача подала до суду заперечення (на відповідь на відзив), в якому вказала, що вважає, що докази подані позивачем разом з відповіддю на відзив є неналежними та такими, що подані поза межами процесуального строку. Додає, що позивач повинен подати докази разом з позовом, у разі неможливості подати ці докази позивач повинен повідомити про це письмово суд із зазначенням таких доказів та просити суд визнати поважними причини неподання цих доказів. Проте, позивач не подав вищезазначені докази разом з позовом, а в позовній заяві не обґрунтував причини неподання таких доказів, а за таких обставин представник відповідача вважає, що ці докази не повинні прийматись судом до розгляду.

Також зазначила, що ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» не є стороною кредитного договору та не зазначене в кредитному договорі, а будь-які докази договірних відносин між ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» та ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» у матеріалах справи відсутні. До того ж позивач надає копію Договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020 нібито на підтвердження наявності договірних відносин ТОВ «Бізнес Позики» та ТОВ «Платежі онлайн», проте наданий позивачем договір № ПГ-5 від 04.11.2020 укладений ТОВ «Бізнес Позика» та ТОВ «ПрофітГід», тобто яке відношення ТОВ «ПрофітГід» має до ТОВ «Платежі онлайн» - невідомо, позивач жодним чином не обґрунтовує, що доводить даний доказ. Наданий позивачем доказ - № ПГ-5 від 04.11.2020 не підтверджує наявність договірних відносин позивача з ТОВ «Платежі онлайн», а тому є неналежним. Відеозапис верифікації позичальника не містить посилань на кредитний договір № 479428-КС-001 від 02.11.2023, його суму чи інші ідентифікуючі дані. Тому він не доводить укладення цього договору. Надані позивачем квитанції про платежі не відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». У них відсутні обов`язкові реквізити: посади та прізвища відповідальних осіб, їх підписи або інші дані для ідентифікації (ПІБ, РНОКПП, повний номер картки платника). Таким чином, ці докази є неналежними та не повинні прийматися судом, особливо враховуючи порушення процесуальних строків їх подання.

Представник відповідача вважає, що нарахований позивачем розмір відсотків є несправедливим. Сума заборгованості за відсотками, яку позивач просив суд стягнути з відповідача у 4 рази перевищує розмір боргу. Нарахована сума по відсоткам за користування кредитом у розмірі 20800,00 грн не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів. Крім того, нарахування позивачем разової комісії при видачі кредиту є нікчемним і у задоволенні позовної вимоги у частині стягнення комісії позивачу слід відмовити.

Представник відповідача просить суд не приймати до розгляду докази, надані позивачем ТОВ «Бізнес Позика» разом з відповіддю на відзив, оскільки вони подані з порушенням процесуального строку, відхилити всі доводи та аргументи позивача як безпідставні та необґрунтовані. У зв`язку з цим, просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у цивільній справі № 131/1774/24 та стягнути з ТОВ «Бізнес Позика» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, докази розміру яких будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення судом.

Представник позивача подав додаткові пояснення у справі, в яких просить суд поновити строк для подання доказів та долучити їх до матеріалів справи. Ці докази були додані до відповіді на відзив, але не подані разом з позовною заявою, оскільки позивач не очікував заперечень відповідача щодо укладення кредитного договору, отримання коштів та здійснення платежів. Представник позивача наголошує, що заперечення відповідачем цих фактів, при тому, що він здійснив платежі за кредитним договором на суму 9538,45 грн, є порушенням принципу добросовісної поведінки.

Сторони в судове засідання не викликались, так як справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, позиції сторін по справі, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Представником позивача надані докази по справі разом із відповіддю на відзив: копію Договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020; копію Протоколу підпису Договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020; копію доказів здійснення Відповідачем платежів за Кредитним договором; копію доказів направлення на електронну адресу Відповідача Кредитного договору та Правил, а також Додаткової угоди; відеозапис відео верифікації Позичальника. Разом з тим в додаткових поясненнях представник позивача просить поновити строк для подання доказів у зв`язку із тим, що позивач не подав ці докази разом із позовною заявою, бо вважав, що відповідач не буде заперечувати факт укладення кредитного договору, факт отримання ним кредитних коштів та факт здійсненням платежів за кредитним договором.

Доводи представника відповідача про те, що в силу приписів статті 83 ЦПК України суд не повинен брати до уваги «докази» направлені позивачем разом із відповіддю на відзив судом відхиляються.

Статтею 178 ЦПК України передбачено вимоги до відзиву на позов.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини 5 статті 178 ЦПК України визначено, що до відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідно до частини 3 статті 179 ЦПК України, до відповіді на відзив застосовуються правила, встановлені частинами третьою-п`ятою статті 178 цього Кодексу.

Відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання відповіді на відзив, який дозволить позивачу підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, іншим учасникам справи - отримати відповідь на відзив завчасно до початку розгляду справи по суті, а відповідачу - надати учасникам справи заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина четверта статті 179 ЦПК України).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що за загальним правилом позивач подає на підтвердження своїх вимог докази, що підтверджують його вимоги, що не позбавляє його права надати докази і до відповіді на відзив на рахунок спростування заперечень, викладених у відзиві відповідача на позов.

Твердження представника відповідача про те, що суд не повинен брати до уваги «докази», направлені позивачем разом із відповіддю на відзив не є обґрунтованим та суперечить самій суті цивільного судочинства.

Відзив на позовну заяву був поданий 22.04.2025 представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Васильченко Г.І. через підсистему «Електронний суд» (а. с. 224-239, т. 1).

Відповідь на відзив разом із відповідними доказами представником позивача ТОВ «Бізнес Позика» - Виноградовим Юрієм Ернстовичем подана через підсистему «Електронний суд» 23.04.2025, тобто на наступний день після поданого відзиву, що цілком відповідає вимогам вимогам закону (а. с. 2-86, т. 2).

До подібних висновків дійшов і Вінницький апеляційний суд в постанові від 19 лютого 2025 року, справа № 127/30641/24, де позивачем було ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА".

З врахуванням вищезазначеного, судом приймаються докази, направлені позивачем разом із відповіддю на відзив від 23.04.2025.

Так, судом встановлено, що 02.11.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 укладено договір № 479428-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями підписанням одноразовим ідентифікатором UA-9701 (а.с. 28-32, т. 1).

Відповідно до умов Договору кредиту, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 15000,00 грн, строком на 24 тижні, строк дії договору до 18.04.2024, стандартна процентна ставка 2%, знижена 1,15011689%, комісія за надання кредиту 2250, 00 грн.

ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало, та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 15000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 (котра позичальником вказана при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті).

Також, 09.11.2023 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до Договору № 479428-КС-001 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленням підписанням одноразовим ідентифікатором UA-2656 (а.с. 46-47, т. 1). Відповідно до умов додаткової угоди ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальнику додатково кредит в сумі 6000,00 грн, комісія за надання кредиту 900,00 грн.

Із копій Візуальної форми послідовності дій клієнта встановлено, що ТОВ «Бізнес позика» сформовано послідовність дій товариства та клієнта в ІТС щодо укладення договору та додаткової угоди №1 до цього договору (а.с.52-53, т. 1).

Факт укладення договору підтверджується: пропозицією (офертою) укласти договір № 479428-КС-001 про надання кредиту; прийняттям (акцепт) пропозиції (оферти) щодо укладення договору), відеозаписом відеоверифікації позичальника, підтвердженням направлення відповідачу правил, договору, додаткової угоди (а. с. 48-51, т. 1, а. с. 1,78-81 т.2).

Факт перерахування коштів підтверджується довідками ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» про переказ коштів від 02.12.2025 № 59/12 (а.с. 55, т. 1) та від 02.12.2025 №214/12 (а.с. 56, т. 1) випискою по рахунку ОСОБА_1 , наданою АТ КБ ПриватБанк 15.01.2025 за №20.1.0.0.0/7-250110/3114-БТ у відповідь на виконання вимоги суду щодо витребування доказів (а.с. 105-113, т. 1).

Згідно розрахунку ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА від 26.11.2024 та довідки про стан заборгованості від 27.11.2024 утворилась заборгованість за договором № 479428-КС-001 про надання кредиту, в розмірі 75089,16 грн, що складається з: - суми прострочених платежів по тілу кредиту 20582,37 грн; - суми прострочених платежів по процентах 53574,18 грн; - суми прострочених платежів за комісією 932,61 грн. Позивачем частково сплачено кошти на погашення боргу в розмірі 9538,45 грн (а.с. 21-23, т. 1). Здійснення оплати за кредитним договором підтверджується відповідними квитанціями від 15.11.2023, 01.12.2023, 20.12.2023. Оплата здійснювалася через ТОВ «Профіт-Гід» з картки № НОМЕР_2 (а.с. 75-77, т. 2).

З наданих позивачем розрахунків вбачається, що умови договору № 479428-КС-001 від 02.11.2023, відповідачем виконані не були.

Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту, інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09.09.2020 у справі № 732/670/19.

Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

У справі № 524/5556/19 Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20-ц, від 26 лютого 2024 року у справі № 752/6020/21.

З урахуванням наведеного, суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов висновку про факт укладення договору № 479428-КС-001 про надання кредиту та додаткової угоди № 1 до договору № 479428-КС-001.

Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов зазначеного договору (ст. 638 ЦК України).

У відзиві представник відповідача зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту перерахування коштів ОСОБА_1 .

Вказані доводи відхиляються судом, оскільки, як це встановлено судом, факт перерахування коштів підтверджується довідками ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» про переказ коштів від 02.12.2025 № 59/12 (а.с. 55, т. 1) та від 02.12.2025 №214/12 (а.с. 56, т. 1) випискою по рахунку ОСОБА_1 , наданою АТ КБ ПриватБанк 15.01.2025 за №20.1.0.0.0/7-250110/3114-БТ у відповідь на виконання вимоги суду щодо витребування доказів (а.с. 105-113, т. 1).

У постановах від 21 вересня 2022 року у справі №381/1647/21 (провадження № 61-2539св22), від 07 грудня 2022 року у справі №298/825/15-ц (провадження № 61-7567св22), від 25 січня 2023 року у справі №209/3103/21 (провадження № 61-9710св22) Верховний Суд зазначив, що «належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеними правилами Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки це рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Верховний суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15 зазначив, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Доданий до позову розрахунок заборгованості підтверджує складові заборгованості, узгоджується з умовами кредитного договору (в частині сплати тіла, процентів та комісії) та позивачем жодним чином не спростований.

ОСОБА_1 , заперечуючи щодо вимог позову, повне повернення грошових коштів за умовами укладеного договору не довів, що є його процесуальним обов`язком.

Крім того, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, відповідач здійснив часткову оплату за договором у розмірі 9538,45 грн. Суд звертає увагу на те, що у постанові від 23 грудня 2020 року у справі №127/23910/14-ц Верховний Суд вказав, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Також, Верховний Суд у постанові від 05.06.2018 року у справі 338/180/17 зазначив, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Відхиляються судом доводи відповідача з приводу того, що розмір процентів є несправедливим у розумінні вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки сторони, укладаючи договір про надання кредиту, погодили всі його умови, в тому числі щодо порядку нарахування та сплати процентів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Позивач обґрунтовано нараховував проценти у розмірі та в межах строку, визначених кредитним договором, що відображено у розрахунку заборгованості.

Слід зазначити, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Однак, дана норма стосується вимог щодо нарахування пені, яку позивач не нараховував.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Однак, при розгляді даної справи в ОСОБА_1 не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, суд відхиляє доводи зазначені у відзиві на позовну заяву в цій частині, оскільки відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Що стосується комісії, то ОСОБА_1 вважає, що вимога щодо обов`язку сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, є нікчемними, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають.

Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки в кредитному договорі та додатку №1 до нього сторони узгодили, що комісія за надання кредиту становить 2250 грн та 900 грн відповідно і нараховується одноразово при видачі кредиту в дату видачі кредиту.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, вказано, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України«Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Також у вказаній постанові зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць,є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Пунктами укладеного між сторонами кредитного договору позичальнику не встановлено плату за надання інформації (щомісячно) щодо його кредиту, а відтак зазначена у договорі комісія за здійснення операції по видачі кредиту згідно із Законом України «Про споживче кредитування» відноситься до платежів, передбачених договором про споживчий кредит.

Таким чином твердження відповідача про нікчемність умов кредитного договору в цій частині є помилковим.

До подібних висновків дійшов і Вінницький апеляційний суд в постанові від 13 травня 2025 року, справа № 153/272/25, де позивачем було ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА".

Згідно частин 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідачем, всупереч положенню частини 1 статті 81 ЦПК України, не надано жодних доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов кредитного договору, у передбачені договором строки кредит не погашений.

Таким чином, ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" надало належні і допустимі докази заборгованості ОСОБА_1 за договором № 479428-КС-001 від 02.11.2023, яка станом на день розгляду справи відповідачем не погашена.

Отже, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь ТОВ "БІЗНЕС ПОЗИКА" заборгованість за договором № 479428-КС-001 від 02.11.2023, в розмірі 75089,16 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2422,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 10, 49, 76, 89, 141, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 354, 417 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовільнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА", , заборгованість за договором № 479428-КС-001 від 02.11.2023 у розмірі 75 089 (Сімдесят п`ять тисяч вісімдесят дев`ять) гривень 16 копійок, яка складається з: - суми прострочених платежів по тілу кредиту 20 582,37 грн; - суми прострочених платежів по процентах 53 574,18 грн; - суми прострочених платежів за комісією 932,61 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА", , судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Копію цього рішення невідкладно надіслати сторонам.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення через Іллінецький районний суд.

ПОЗИВАЧ: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "БІЗНЕС ПОЗИКА", , адреса: 01133, місто Київ, б.Лесі Українки, будинок 26, офіс 411.

ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: