БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/500/25
Провадження № 2/730/256/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2025 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді - Луговця О.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами, -

У С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договорами у загальній сумі 89007,16 грн, а саме:

1/ за кредитним договором №27050-09/2023 у розмірі 78600,00 грн, з яких: 12000,00 грн - борг за основною сумою, 66600 грн - борг за відсотками;

2/ за договором позики №76269413 у розмірі 10407,16 грн, з яких: 3100,00 грн - борг за основною сумою, 7307,16 грн - борг за відсотками;

Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що в зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеними з ТОВ «АВАНС КРЕДИТ», ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» в електронній формі зазначеними фінансовими договорами в нього виникла кредитна заборгованість, право грошової вимоги якої, як і стосовно інших зазначених у реєстрах боржників, позикодавці за договорами факторингу відступили ТОВ «ФК «ЄАПБ» як новому кредитору; з моменту отримання права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» ОСОБА_1 штрафних санкцій не нараховувало, але відповідач існуючий борг ні первісним, ні новому кредитору не сплатив, що й спонукало товариство звернутися з даним позовом до суду.

Позивачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін від 22 квітня 2025 року було направлено в електронній формі через систему «Електронний суд», що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до його електронного кабінету (ч.6-8 ст.128 ЦПК України), але той інших заяв по суті справи чи з процесуальних питань не подав.

При цьому, суд зважує на те, що позивач в п.1, 4 прохальної частини позову просив розглядати справу саме в такому порядку та без його участі, а приписи ст.19, 274 ЦПК України не містять обмежень для вирішення даної категорії справ у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідачу ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження в справі без повідомлення (виклику) сторін 22 квітня 2025 року разом із копією позовної заяви з копіями доданих до неї документів було надіслано за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (повернення судової кореспонденції з довідкою АТ «Укрпошта» ф.20 із зазначенням причин повернення «адресат відсутній» згідно з ч.6-8 ст.128 ЦПК України вважається належним сповіщенням особи), однак той відзиву на позов чи інших заяв з процесуальних питань не подав.

Також в установлений строк від сторін не надходило заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін чи клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відтак, у силу положень ч.13 ст.7, ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд даної справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами й у такому випадку судове засідання не проводиться та згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до такого висновку.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (свобода договору).

За приписами ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

У ч.12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Приписами ст.525, 526, 530, 610, 612 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2).

За змістом положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1). Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками (ч.2).

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Приписами ч.1 ст.1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3).

За змістом положень п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

1.Щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №27050-09/2023 від 21.09.2023р.

У судовому засіданні встановлено, що 21 вересня 2023 року між «ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту №27050-09/2023, згідно умов якого товариство зобов`язувалося надати позичальнику фінансовий кредит у розмірі 12000,00 грн строком на 360 днів до 14.09.2024р. зі сплатою останнім процентів у розмірі 2,5% в день у межах цього строку кредитування згідно Графіку платежів (додаток №1).

15.11.2023р. ОСОБА_1 за електронним підписом була подана заявка на реструктуризацію заборгованості за договором про надання фінансового кредиту №27050-09/2023 від 21.09.2023р. і згідно Додаткової угоди, укладеної між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та ОСОБА_1 до вищевказаного кредитного договору, сторони домовились п.1.1, 1.2, 1.4.1 Договору викласти в наступній редакції: Товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 28500,01 грн строком на 145 днів зі сплатою останнім процентів у розмірі 0,01% в день у межах цього строку кредиту згідно Графіку платежів (додаток №1 до Додаткової угоди від 15.11.2023р.).

Оскільки вказані кредитний договір з додатковою угодою створені в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, вчинені в електронній формі за допомогою електронного підпису уповноваженого представника позикодавця та одноразовим ідентифікатором позичальника, особу якого було верифіковано, з огляду на їх неоспорювання відповідачем, письмова форма даних правочинів дотримана. При цьому, суд констатує, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без вчинення послідовності дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір, подальше укладення між позивачем і відповідачем електронного кредитного договору на сайті є неможливим. Тобто, на виконання вимог ч.1 ст.638 ЦК України сторони у вказаному кредитному договорі та додатковій угоді до нього досягли згоди щодо всіх істотних умов цих правочинів, у зв`язку з чим вони в силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковими для виконання сторонами.

Зазначене відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», не суперечить приписам ст.6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України та узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня

2021 року у справі №524/5556/19. Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною.

Окрім зазначеного кредитного договору №27050-09/2023 від 21.09.2023р. та додаткової угоди до нього від 15.11.2023р. ТОВ «ФК «ЄАПБ» до позовної заяви додано:

- Графіки платежів та Паспорт споживчого кредиту, підписані ОСОБА_1 в електронній формі;

- розрахунок заборгованості за кредитним договором №27050-09/2023 від 21.09.2023р. за період з 29.04.2024р. по 28.02.2025р., виконаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ», яка становить 78600,00 грн, з яких 12000,00 грн - борг за основною сумою, 66600,00 грн - борг за відсотками; 0,00 грн - борг за пенею;

- договір факторингу №29042024 від 29 квітня 2024 року, акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників від 29.04.2024р. до цього договору факторингу, укладених між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) і ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (клієнт), згідно яких клієнт відступив позивачу, як новому кредитору, право грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами щодо повернення заборгованості, перелік яких сформований у Реєстрі боржників, зокрема й до ОСОБА_1 за кредитним договором №27050-09/2023 у сумі 78600 грн, яка складається з: 12000 грн - борг за основною сумою, 66600 грн - борг за відсотками;

Суд зазначає, що як виснував Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20, Паспорт споживчого кредиту не є формою правочину, а виступає лише способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксації волі сторін договору та його змісту.

Водночас із аналізу положень ч.1 ст.626 ЦК України та означеного кредитного договору №27050-09/2023 від 21.09.2023р. з додатковою угодою до нього від 15.11.2023р. вбачається, що їх підписання позичальником свідчить лише про факт укладення правочинів, проте ще не підтверджує їх виконання сторонами, зокрема й кредитодавцем по наданню позичальнику коштів у кредит.

У відповідності до п.1.6, 1.7, 2.21 кредитного договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки №5168-75хх-хххх-8076 протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит вважається наданим у день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. У випадку, якщо після здійснення (ініціювання здійснення) товариством платежу за реквізитами платіжної картки виявиться, що платіж не може бути зарахований на рахунок з будь яких причин, які не залежать від товариства (в тому числі, але не виключно у випадку відсутності авторизації платіжної картки), клієнт втрачає право отримати кредитні кошти за цим договором, а у товариства не виникає прострочення кредитора. Прикметно, що п.2.11 кредитного договору передбачено право товариства прийняти рішення про відмову у видачі позичальнику кредиту, не мотивуючи причин такої відмови.

Також у п.7 Додаткової угоди до кредитного договору сторони визначили, що у випадку несплати клієнтом першого платежу у сумі/строки відповідно до Графіку платежів ця Угода втрачає свою силу та клієнт зобов`язується здійснити погашення відповідно до умов Договору про надання фінансового кредиту від 21.09.2023р., який діяв до укладення цієї Угоди.

Крім того, згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що також зазначено й у п.4.3.3 кредитного договору.

За таких обставин саме позивач повинен довести, що кредитодавцем на виконання умов укладеного договору ним було надано позичальнику обумовлену суму кредиту (у даній справі в безготівковій формі в національній валюті на рахунок позичальника, включаючи використання реквізитів платіжної картки), а позичальник користувався позиковими коштами.

Однак, позивачем до заяви не долучено і не надано суду ніяких доказів на підтвердження того, що саме кредитодавець ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» належним чином у відповідності до умов кредитного договору надало позичальнику ОСОБА_1 обумовлену суму грошових коштів, а той користувався ними.

Додані позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, договір факторингу з витягом із реєстру боржників не є тими первинними документами, які беззаперечно підтверджують безготівкове перерахування позичальнику суми кредиту, що дозволяло б однозначно встановити отримання відповідачем цих коштів і користування ними, а отже не можуть вважатися належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами існування боргу. Адже ці документи створені самим позивачем чи попередніми кредиторами, а відтак, зазначена в них інформація, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач у своїх вимогах.

Суд констатує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254, п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз окреслених норм дає підстави для висновку, що саме банківські виписки з рахунків позичальника є належними й допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Однак, виписка за рахунком, відкритим на ім`я ОСОБА_1 ,чи інший платіжний документ про безготівкове перерахування ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» кредитних коштів ОСОБА_1 , у матеріалах цієї справи відсутні.

При цьому, на підтвердження позовних вимог щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором ТОВ «ФК «ЄАПБ» мало можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування заборгованості, проте позивач усвідомлено не подав таких доказів, проявив бездіяльність і не ініціював перед судом клопотання про витребування якихось додаткових доказів у разі неможливості їх самостійного подання, у п.4 прохальної частини позову просив ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, розпорядившись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, хоча це є його процесуальним обов`язком у силу положень ст.12, 81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним у позові розміру заборгованості.

Отже, розрахунок заборгованості, договір факторингу з витягом із реєстру боржників, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту та користування ним відповідачем, а, отже не відповідають критерію належності доказів. Сам по собі кредитний договір №27050-09/2023 від 21.09.2023р. з додатковою угодою до нього від 15.11.2023р., як домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, та розрахунок заборгованості, без надання доказів виконання кредитодавцем свого договірного зобов`язання по наданню позичальнику коштів, не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед первісним чи наступними кредиторами (факторами), зокрема й у тому розмірі, що пропонується до стягнення.

Водночас питання дійсності грошової вимоги, право якої відступалося за договором про відступлення права вимоги та надалі за договором факторингу, є предметом відповідальності клієнта перед фактором (ст.1081 ЦК України).

Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21 зазначив, що тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність.

Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справ ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд враховує те, що товариство є фінансовою установою і професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ фінансовою установою є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Підсумовуючи викладене, суд вважає безпідставними твердження ТОВ «ФК «ЄАПБ» у позовній заяві про невиконання відповідачем свого обов`язку перед ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» (як первісним кредитором) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (як новим кредитором) по повернення кредиту, оскільки позивачем усупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не підтверджено жодними належними, допустимими, достатніми й достовірними доказами факт отримання відповідачем від первісного кредитора грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо й стверджувати про наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором та що позбавляє суд можливості здійснити перевірку обгрунтованості такої заборгованості.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі №697/302/20 за схожих обставин і позиція касаційного суду в даній категорії справ є незмінною.

2.Щодо стягнення заборгованості за договором позики №76269413 від 28.09.2023р.

У судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2023 року між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» і ОСОБА_1 було укладено договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №76269413, згідно умов якого товариство зобов`язувалося надати позичальнику позику в сумі 3100,00 грн строком на 17 днів до 14 жовтня 2023 року, знижена процентна ставка 2,5% за день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2,70% за день (не застосовується в період воєнного стану); орієнтовна реальна річна процентна ставка 322676,27%, орієнтовна загальна вартість позики 4417,50 грн; додатком №1 до договору є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.

Оскільки вказаний договір позики створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства, вчинений в електронній формі за допомогою електронного підпису уповноваженого представника позикодавця та одноразовим ідентифікатором позичальника, особу якого було верифіковано, з огляду на його неоспорювання відповідачем, письмова форма даного правочину дотримана. При цьому, суд констатує, що без проходження попередньої реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без вчинення послідовності дій щодо акцептування пропозиції укласти електронний договір, подальше укладення між позивачем і відповідачем електронного договору позики на сайті є неможливим. Тобто, на виконання вимог ч.1 ст.638 ЦК України сторони у вказаному договорі позики досягли згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, в зв`язку з чим він в силу положень ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Окрім вказаного договору позики №76269413 від 28.09.2023р. (з додатком №1) ТОВ «ФК «ЄАПБ» до позовної заяви додано:

- договір факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року з додатковою угодою №2 від 28 липня 2021 року, додатковою угодою №21 від 20 березня 2024 року, акт прийому-передачі реєстру боржників та витяг з реєстру боржників №20 від 20.03.2024р. до договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р., укладених між ТОВ «ФК «ЄАПБ» (фактор) і ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (клієнт), згідно яких клієнт відступив позивачу, як новому кредитору, право грошової вимоги до позичальників за кредитними договорами щодо повернення заборгованості, перелік яких сформований у Реєстрі боржників, зокрема й до ОСОБА_1 за договором позики №76269413 у сумі 10407,16 грн, яка складається з: 3100,00 грн - борг за основною сумою, 7307,16 грн - борг за відсотками, 0,00 грн - борг за пенею;

- розрахунок заборгованості за договором позики №76269413 від 28.09.2023р. за період з 20.03.2024р. по 28.02.2025р., виконаний представником ТОВ «ФК «ЄАПБ», яка становить 10407,16 грн, з яких: 3100,00 грн - борг за основною сумою, 7307,16 грн - борг за відсотками, 0,00 грн - борг за пенею.

Водночас із аналізу положень ч.1 ст.626 ЦК України та означеного договору позики №76269413 від 28.09.2023р. вбачається, що його підписання позичальником свідчить лише про факт укладення договору, проте ще не підтверджує його виконання сторонами, зокрема й позикодавцем по наданню позичальнику коштів у позику.

У відповідності до п.5.4 договору позики позичальник доручає позикодавцю ініціювати списання коштів з відповідного банківського рахунку позичальника із використанням реквізитів електронних платіжних засобів, що були визначені позичальником при отриманні/поверненні позики, сплаті процентів та направляти їх у рахунок виконання зобов`язань позичальника за договором.

Крім того, згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів, про що також зазначено й у п.8 договору позики.

За таких обставин саме позивач повинен довести, що позикодавцем на виконання умов укладеного договору ним було надано позичальнику обумовлену суму позики (у даній справі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів його електронного платіжного засобу), а позичальник користувався позиковими коштами.

Однак, позивачем до заяви не долучено і не надано суду ніяких доказів на підтвердження того, що саме позикодавець ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» належним чином у відповідності до умов договору надало позичальнику ОСОБА_1 обумовлену суму грошових коштів, а той користувався ними.

Додані позивачем розрахунок заборгованості за договором позики, договір факторингу з додатковими угодами та витягом із реєстру боржників не є тими первинними документами, які беззаперечно підтверджують безготівкове перерахування позичальнику суми позики, що дозволяло б однозначно встановити отримання відповідачем цих коштів і користування ними, а отже не можуть вважатися належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами існування боргу. Адже ці документи створені самим позивачем чи попередніми кредиторами, а відтак, зазначена в них інформація, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач у своїх вимогах.

Суд констатує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року №254, п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз окреслених норм дає підстави для висновку, що саме банківські виписки з рахунків позичальника є належними й допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Однак, виписка за рахунком, відкритим на ім`я ОСОБА_1 ,чи інший платіжний документ про безготівкове перерахування ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» позикових коштів ОСОБА_1 , у матеріалах цієї справи відсутні.

При цьому, на підтвердження позовних вимог щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості за договором позики ТОВ «ФК «ЄАПБ» мало можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування заборгованості, проте позивач усвідомлено не подав таких доказів, проявив бездіяльність і не ініціював перед судом клопотання про витребування якихось додаткових доказів у разі неможливості їх самостійного подання, у п.4 прохальної частини позову просив ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, розпорядившись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, хоча це є його процесуальним обов`язком у силу положень ст.12, 81 ЦПК України на підтвердження визначеного ним у позові розміру заборгованості.

Отже, розрахунок заборгованості, договір факторингу з додатковими угодами та витягом із реєстру боржників, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання позики та користування нею відповідачем, а, отже не відповідають критерію належності доказів. Сам по собі договір позики №76269413 від 28.09.2023р., як домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, та розрахунок заборгованості, без надання доказів виконання позикодавцем свого договірного зобов`язання по наданню позичальнику коштів, не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед первісним чи наступними кредиторами (факторами).

Водночас питання дійсності грошової вимоги, право якої відступалося за договором про відступлення права вимоги та надалі за договором факторингу, є предметом відповідальності клієнта перед фактором (ст.1081 ЦК України).

Згідно з ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 29 січня 2024 року у справі №369/7921/21 зазначив, що тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність.

Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справ ТОВ «ФК «ЄАПБ», суд враховує те, що товариство є фінансовою установою і професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ фінансовою установою є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Підсумовуючи викладене, суд вважає безпідставними твердження ТОВ «ФК «ЄАПБ» у позовній заяві про невиконання відповідачем свого обов`язку перед ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (як первісним кредитором) та ТОВ «ФК «ЄАПБ» (як новим кредитором) по повернення позики, оскільки позивачем усупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не підтверджено жодними належними, допустимими, достатніми й достовірними доказами факт отримання відповідачем від первісного кредитора грошових коштів, у зв`язку з чим неможливо й стверджувати про наявність у відповідача заборгованості за договором позики та що позбавляє суд можливості здійснити перевірку обгрунтованості такої заборгованості.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, Верховним Судом у постанові від 18 травня 2022 року у справі №697/302/20 за схожих обставин і позиція касаційного суду в даній категорії справ є незмінною.

Крім того, суд констатує, що на момент укладення між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р., додаткової угоди №2 від 28.07.2021р., ще не виникло (не існувало) зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» і боржником ОСОБА_1 , адже не було укладено договору позики №76269413 від 28.09.2023р. Тобто, у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021р.

Додаткова угода №21 від 20.03.2024р. до договору факторингу хоча й була укладена між ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» і ТОВ «ФК «ЄАПБ» після договору позики від 28.09.2023р., проте обсяг прав та обов`язків сторін за вказаним договором факторингу від 14.06.2021р. та усіма додатковими угодами до нього - не змінений, по своїй суті додаткові угоди не є новим договором факторингу, що жодним чином не свідчить про перехід до ТОВ «ФК «ЄАПБ» від первісного кредитора ТОВ «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» права вимоги до ОСОБА_1 за договором позики №76269413 від 28.09.2023р.

За приписами ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч.1 ст.519 ЦК України).

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Предметом відступлення може бути лише зобов`язальна вимога, яка є дійсною, належним чином індивідуалізованою та правомірною та доводить, що вказані ознаки предмета є сутнісними, а відсутність хоча б одного з них позбавляє певну вимогу можливості бути предметом відступлення.

Під існуючою грошовою вимогою слід розуміти грошову вимогу, строк платежу за якою на момент укладення договору фінансування під відступлення грошової вимоги уже настав. Майбутньою вимогою, як предмета відступлення, під яке надається фінансування, може бути грошова вимога, яка ґрунтується на договорі, вже укладеному до моменту відступлення, строк платежу за яким ще не настав.

Велика Палата Верховного Суду у п.138-139 постанови від 15.09.2022р. у справі №910/12525/20 вказала, що положення ч.1 ст.203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст.512, ст.514 ЦК України, у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі, й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2018р. у справі №914/868/17, від 18.10.2018р. у справі №910/11965/16.

Таким чином, враховуючи вищевказані обставини справи, даний позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором та договором позики є необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Оскільки в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» суд відмовляє повністю, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України понесені товариством у справі судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.6, 203, 205, 207, 512-516, 526, 530, 610, 611, 625-629, 638-642, 1046-1055, 1077-1086 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про споживче кредитування», ст.2-5, 12, 13, 19, 23, 76-89, 137, 141, 258-268, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», код ЄДРПОУ-35625014, юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд.30.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 .

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець