КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/4797/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Владімірової Ольги Василівни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року та на рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 23 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 5 000,00 доларів США, що на 13 серпня 2021 року за офіційним курсом НБУ складає 133 843,00 грн., штрафу у розмірі 10 000,00 доларів США, що на 13 серпня 2021 року за офіційним курсом НБУ складає 267 684,00 грн., витрати на сплату правової допомоги у розмірі 15 000,00 грн., судового збору у розмірі 4015,30 грн.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу бізнесу, відповідно до якого позивач зобов`язалась передати ОСОБА_1 бізнес у вигляді закладу громадського харчування - сімейного ресторану «PepeNero» («ресторан»), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах, визначених договором. Позивач стверджує, що виконала взяті на себе зобов`язання та передала ресторан згідно умов договору, проте ОСОБА_1 не сплатив повну суму вартості ресторану в розмірі 12 000,00 доларів США, а сплатив лише 7000,00 доларів США. 03 грудня 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки відповідно до якого ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_1 свого обов`язку сплатити грошові кошти за договором купівлі-продажу бізнесу. Проте, оскільки ні ОСОБА_1 не виконав своє зобов`язання з оплати вартості ресторану, ні ОСОБА_3 не виконав зобов`язання будучи поручителем, то позивач звернулась з позовною заявою про солідарне стягнення коштів з відповідачів до суду.

У травні 2022 року адвокатом Владіміровою О.В. в інтересах ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі продажу бізнесу недійсним.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначає, що даний договір підлягає визнанню судом недійсним з огляду на те, що особа, яка вчинила правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності. Оспорюваний договір було укладено між фізичними особами, що не здійснювали господарську діяльність.

Станом на дату укладення спірного договору ОСОБА_2 вже не здійснювала господарську діяльність, а тому не мала належного обсягу цивільної дієздатності щодо продажу бізнесу у вигляді ресторану.

Крім того, представником ОСОБА_1 зазначено, що оспорюваний договір суперечить положенням законодавства, оскільки відповідно до даного договору ресторан передається разом з персоналом, клієнтською базою, доступами до акаунтів соціальних мереж ресторану, однак жоден з пунктів не є товаром.

Адвокат Владімірова О.В. зазначає, що нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 .

Між власником вказаного приміщення та ОСОБА_1 було укладено договір оренди, відповідно до якого орендодавець передав, а ОСОБА_1 прийняв у тимчасове платне користування нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 з метою використовувати дане приміщення для розміщення закладу громадського харчування.

Однак, ОСОБА_2 , яка попередньо орендувала вказане приміщення, ввела в оману ОСОБА_1 та повідомила , що у неї дійсне право оренди вказаного приміщення та власник майна не передасть ОСОБА_1 приміщення в оренду. ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 , що якщо він бажає орендувати дане приміщення, то йому необхідно укласти ще й договір купівлі-продажу бізнесу за умовами якого йому буде відступлене право оренди ресторану, в іншому випадку він права оренди не набуде.

Позивач за первісним позовом знаючи, що не має права відступати право оренди ресторану, ввела в оману ОСОБА_1 щодо того, що право оренди приміщення перейде до нього виключно після укладення договору купівлі - продажу бізнесу та акту, за яким вона передасть таке право йому.

03 грудня 2021 року за актом приймання передачі ОСОБА_2 було передано, в тому числі і право оренди ресторану та інвентар.

Однак, представник власника приміщення, ОСОБА_5 , приїхавши за місцем знаходження ресторану для укладання акту приймання передачі приміщення та додатку до договору, за яким разом з приміщенням передасть майно, повідомив, що ОСОБА_2 незаконно видала за належні їй та передала ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року зустрічний позов залишено без розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року та рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року, адвокат Владімірова О.В. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення , порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні первісного позову відмовити, розглянути вимоги зустрічного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала про залишення зустрічного позову без розгляду підлягає скасуванню, з огляду на те, що судом не досліджено всіх обставин справи, а саме не розглянуто клопотання про зупинення провадження у зв`язку з перебуванням позивача за зустрічним позов в лавах ЗСУ. Також представник ОСОБА_1 - адвокат Владімірова О.В. зазначає, що нею було направлено на адресу суду клопотання про припинення представництва інтересів ОСОБА_1 у зв`язку з розірванням договору про надання правничої допомоги.

Тож, адвокат Владімірова О.В. зазначає, що не була уповноважена представляти інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції у судових засіданнях 19 березня 2024 року, 18 квітня 2024 року, 23 травня 2024 року .

Враховуючи, що судом не розглянуто клопотання про зупинення провадження та не надано оцінки доказу про те, що ОСОБА_1 проходить військову службу і не проживає за місцем реєстрації та не прийнято до уваги заяву про припинення повноважень представника, представник ОСОБА_1 вважає, що дана ухвала підлягає скасуванню.

Також представник апелянта звертає увагу суду апеляційної інстанції, що повістки, якими суд повідомляв про дату та час судових засідань, поверталися із зазначенням «за закінченням терміну зберігання», що в свою чергу не є належним повідомленням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу є укладеним та сторони досягли істотних умов, однак такі висновки суду суперечать нормам матеріального права, з огляду на те, що на момент укладення вказаного договору ОСОБА_2 не мала належного права на продаж бізнесу у вигляді закладу громадського харчування.

Представник скаржника зазначає, що умови договору суперечать вимогам законодавства, оскільки відповідно до даного договору ресторан передається разом з персоналом, клієнтською базою, доступами до акаунтів соціальних мереж ресторану, однак жоден з пунктів не є товаром.

Також представник ОСОБА_1 звертає увагу на те, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати право на оренду, оскільки це не передбачено законодавством, а могла передати лише в суборенду виключно за згодою орендодавця.

У відповідь на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 надійшов відзив на адресу Київського апеляційного суду.

У відзиві зазначає, що судом було правомірно залишено без розгляду зустрічну позовну заяву, оскільки сама представник ОСОБА_1 в клопотанні про припинення повноважень вказувала, що вона повідомила ОСОБА_1 про дату та час судового засідання, тож відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання, однак не повідомив причини неявки та мав достатньо часу для забезпечення собі представника.

Крім того, позивач за первісним позовом зазначає, що відповідач не може посилатися на те, що він не був повідомленим, оскільки будучи позивачем за зустрічним позовом мав проявляти зацікавленість щодо розгляду справи.

Щодо апеляційної скарги в частині оскарження рішення, позивач зазначає, що в апеляційній скарзі відсутні чіткі підстави для скасування рішення. Оскільки апеляційна скарга дублює зустрічну позовну заяву, пояснення, заперечення, які були викладені раніше у заявах по суті.

Твердження апелянта про те, що бізнес неможливо було продати як об'єкт, вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах ЦК України, оскільки сторони мають право самостійно визначати предмет договору, його порядок та умови виконання.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Владімірова О.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Машков К.Є. у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог процесуального законодавства, шляхом направлення судової повістки засобами поштового зв`язку за адресою місця проживання відповідача. Однак, судова повістка повернулась до апеляційного суду без вручення адресату із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи не перешкоджає розгляду справи, проте суд може відкласти розгляд справи, якщо повідомлені стороною причини неявки буде визнано поважними. В той же час, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

З огляду на вказане, керуючись положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_3 , який належним чином повідомлений про судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановлені оскаржуваних ухвали та рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідають.

Щодо оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року.

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу бізнесу недійсним.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення коштів. (а.с. 124 том 1)

Про судове засідання, призначене на 01.08.2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Владімірова О.В. була належним чином повідомлена, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 125 том 1)

01.08.2023 року адвокат Владімірова О.В. в судове засідання не з`явилась, подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила розгляд справи, призначений на 01.08.2023 року, проводити без її участі. Одночасно подала клопотання про приєднання доказу та заяву про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом. (а.с. 129-148 том 1)

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року цивільну справі №757/44161/21-ц передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва. (а.с. 175-176 том 1)

Копії вказаної ухвали направлені сторонам по справі на електронні адреси (а.с. 177-181 том 1)

Дніпровський районний суд м. Києва своєю ухвалою від 17 листопада 2023 року прийняв цивільну справу до свого провадження, призначив підготовче судове засідання на 20 грудня 2023 року. (а.с. 186-187 том 1)

20 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Владімірова О.В. у судове засідання не з'явилась, подала до Дніпровського районного суду м. Києва заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю з`явитись у судове засідання за станом здоров'я. (а.с. 197-198 том 1)

У судовому засіданні 08 лютого 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Владімірова О.В. просила суд відкласти розгляд справи, надати час на ознайомлення з відзивом на зустрічний позов.

Суд клопотання адвоката Владімірової О.В. задовольнив, оголосивши перерву до 19.03.2024 року. (а.с. 220 том 1)

В судове засідання, призначене на 19 березня 2024 року, ОСОБА_1 та його представник - адвокат Владімірова О.В. не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені (а.с. 221 том 1). Владімірова О.В. 26.02.2024 року направила на адресу Дніпровського районного суду м. Києва повідомлення про припинення представництва інтересів відповідача ОСОБА_1 у зв`язку із розірванням нею Договору про надання правничої допомоги від 12.01.2022 р. в односторонньому порядку. Зазначила також, що повідомила ОСОБА_1 про дату і час розгляду справи. (а.с. 233-234 том 1)

У судові засідання, призначені на 18 квітня, 23 травня 2024 року ОСОБА_1 не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, яка повернулась до суду першої інстанції із відміткою «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 38, 237, 242-243, 246 том 1, а.с. 3,4 том 2)

Залишаючи без розгляду зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, керуючись ч. 5 ст. 223 ЦПК України, врахував, що позивач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, заяву про розгляд справи за його відсутностіне подавав.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, з огляду на наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частини перша, друга, п`ята статті 223 ЦПК України).

Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України).

Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, що бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Вказані наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути і поважними. Отже, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма є імперативною та дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення у цьому випадку має тільки належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, провадження № 61-4437св20, від 07 грудня 2020 року у справі № 686/31597/19, провадження № 61-15254св20, від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, провадження № 61-2329св20.

Згідно з матеріалами справи з моменту прийняття зустрічного позову до спільного розгляду із первісним позовом та до постановлення ухвали про залишення зустрічного позову без розгляду, протягом більше ніж одного року, позивач ОСОБА_1 у жодне з призначених судових засідань не з`явився, а представник позивача - адвокат Владімірова О.В. з`явилась в одному судовому засіданні 08.02.2024 р., в якому просила суд відкласти розгляд справи.

Після того, як адвокат Владімірова О.В. повідомила суд про припинення своїх повноважень, як представника ОСОБА_1 , суд першої інстанції вчиняв всі дії, передбачені процесуальним законом, для здійснення правосуддя та забезпечення участі позивача, направляючи йому судові повістки за зареєстрованим місцем проживання, яке він вказав у зустрічному позові, як засіб комунікації із судом.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18) Верховний Суд зазначив, що залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Будучи належним чином повідомленим адвокатом Владіміровою О.В. про судове засідання, призначене на 19 березня 2024 року, про що адвокат зазначила у своєму повідомленні суду, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про зміну місця проживання суд не повідомляв, як і не повідомив інших можливих засобів зв`язку із ним (телефон, електронну пошту), не направив іншого представника для участі у справі в суді першої інстанції.

Ініціювавши судовий розгляд справи, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 насамперед повинен активно використовувати визначені законом процесуальні права, здійснювати їх з метою, з якою такі права надано. Реалізація особою процесуальних прав невіддільна від виконання нею процесуального обов`язку щодо сприяння встановленню в судовому процесі дійсних обставин у справі з метою отримання правосудного судового рішення.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 9901/278/21, провадження № 11-126заі22.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, пункт 35, від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що особа зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі, що стосується особи, яка особисто звернулася до суду, чи належно повідомлена про розгляд справи за її участю.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції вимог процесуального права при постановленні ухвали про залишення зустрічного позову без розгляду, є необґрунтованими та не можуть бути взяті до уваги.

Щодо вимог апеляційної скарги в частині оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини по справі.

03 грудня 2020 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 було укладено Договір купівлі-продажу бізнесу, відповідно до п. 1.1 якого ОСОБА_2 (продавець) зобов`язалася передати ОСОБА_1 (покупець) бізнес у вигляді закладу громадського харчування - сімейного ресторану «PepeNero», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах, визначених договором.

На підтвердження факту укладення договору позивачем було надано копію договору.

Відповідно до пункту 1.2. Договору купівлі-продажу бізнесу від 03 грудня 2020р. ресторан передається разом з:

- відступленням права оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в;

- клієнтською базою;

- найнятими та підібраним персоналом;

- напрацьованими постачальниками та контрагентами;

- інвентарем, згідно додатку № 1 до договору;

-доступами до аккаунтів соціальних мереж «PepeNero» та веб-сайту;

- затвердженим індивідуальним меню та технологічними картами;

- дизайном та художнім оформленням.

Судом першої інстанції було досліджено додаток №1 до договору купівлі-продажу бізнесу та встановлено перелік інвентаря, який було передано покупцю, серед якого, зокрема: техніка, посуд, інвентар для кухні, барний інвентар, меблі та аксесуари, а також мобільний телефон. Передання переліченого інвентарю також підтверджується наданою позивачем копією акту приймання-передачі від 03 грудня 2020 року.

Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 Договору, загальна сума договору становить 12 000,00 (дванадцять тисяч) доларів США. Оплата за Договором здійснюється з розстроченням платежу відповідно до графіка платежів, зазначеного в п. 2.3 Договору в гривнях по курсу продажу долару США в ПАТ «ПриватБанк» на дату такої оплати.

Згідно п. 2.3 Договору визначено наступний графік платежів:

в день підписання договору - 5000,00 доларів США;

до 03.01.2021 - 2500,00 доларів США;

до 03.02.2021 - 2250,00 доларів США;

до 03.03.2021 - 2250,00 доларів США.

Кошти в оплату за Договором сплачуються шляхом безготівкових перерахувань або готівкових платежів у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Обов`язок покупця щодо оплати вважається виконаним з дати перерахування коштів на рахунок продавця, або розрахунку готівкою.

03 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було складено Акт приймання-передачі, відповідно до якого позивач передала, а відповідач ОСОБА_1 прийняв ресторан згідно умов укладеного Договору.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 було частково оплачено вартість ресторану у розмірі 7 000,00 доларів США.

Розділом 3 договору визначено, що у випадку несплати повної суми договору, зазначеної в п. 2.1 Договору, в строк до 03.03.2021 року, покупець повинен повернути продавцю ресторан в строк до 15.03.2021 року, при чому сплачені покупцем продавцю суми в межах цього договору не підлягають поверненню покупцю і залишаються в розпорядженні продавця як компенсація.

Ресторан вважається повернутим продавцю при наявності наступних документів та обставин: підписаний між сторонами акт повернення ресторану, в якому зафіксовано повернення всіх складових ресторану, які були передані покупцю, під час підписання акту приймання-передачі; підписана між продавцем, покупцем та власником приміщення додаткова угода до договору оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якої змінюється орендар, а саме продавець втрачає статус орендаря, а покупець набуває статусу орендаря; на дату підписання вказаної додаткової угоди продавець не має жодної заборгованості по оплатам перед орендодавцем, які передбачені відповідним договором оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

У випадку неможливості повернення ресторану покупцем продавцю в строк до 15.03.2021 року з будь-яких причин, покупець повинен в строк до 25.03.2021 року сплатити продавцю існуючу заборгованість та штраф у розмірі подвійної суми від несплачених в строк коштів.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 не здійснив в повному обсязі оплату за Договором від 03.12.2020 року.

У матеріалах справи також відсутні докази, що підтверджували б повернення ресторану продавцю відповідачем ОСОБА_1 в строк до 15.03.2021 року.

Крім того, судом встановлено, що 03 грудня 2020 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно якого відповідач ОСОБА_3 поручився перед позивачем за виконання відповідачем ОСОБА_1 свого обов`язку за договором купівлі-продажу бізнесу.

Відповідно до п. 2 договору поруки відповідач ОСОБА_3 відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і відповідач ОСОБА_1 , включаючи сплату основного боргу та штрафу.

12 травня 2021 року позивачем направлено на адресу відповідачів та адресу ресторану претензію про сплату заборгованості та штрафу, на підтвердження чого позивачем надано копію опису вкладення та квитанції про відправлення претензії на адресу відповідача ОСОБА_1 , роздруківку результату відстеження листа за №870; копію опису вкладення та квитанції про відправлення претензії на адресу відповідача ОСОБА_3 , роздруківку результату відстеження листа за №861; копію опису вкладення та квитанції про відправлення претензії на адресу ресторану, роздруківку результату відстеження листа для ресторану за №853.

Як вбачається з наданих копій описів вкладень, квитанцій про відправлення претензій на адресу відповідачів та ресторану, роздруківок результатів відстежень листів відповідач ОСОБА_1 отримав претензію 14.05.2021 року, відповідачем ОСОБА_3 не було отримано лист з претензією, унаслідок чого такий лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання; претензія на адресу ресторану була вручена 14.05.2021 року.

Відповідачами не надано доказів, які б підтверджували факт проведення оплати суми боргу та штрафних санкцій.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач, як сторона договору, яка виконала свої зобов`язання за договором, має право вимагати від другої сторони, а також поручителя, належного виконання грошових зобов`язань, в тому числі сплати суми боргу, сплати штрафу, передбаченого договором, у разі прострочення. Відповідачі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу, договором поруки (відповідно) не виконали належним чином, допустили прострочення в платежах і виникнення заборгованості, доказів оплати заборгованості суду не надали, як і доказів, які б спростовували твердження позивача про неповернення останньому ресторану.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості - стаття 627 ЦК України.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

У даній справі встановлено, що укладаючи Договір купівлі-продажу бізнесу від 03 грудня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 самостійно визначали його умови, діючи на власний ризик, та погодили зобов`язання, за яким одна сторона передає, а інша приймає за оплату бізнес у вигляді закладу громадського харчування - сімейного ресторану «PepeNero», за адресою: АДРЕСА_1 , на умовах, визначених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено.

Відповідач прийняв за Актом приймання-передачі від 03.12.2020 року визначений умовами Договору купівлі-продажу бізнесу від 03 грудня 2020 року перелік майна, проте, у визначений сторонами договору строк - до 03.03.2021 року оплати в повному обсязі (12 000 доларів США) не здійснив, оплативши частково 7000,00 доларів США. В строк до 15.03.2021 року ресторан позивачу не повернув, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача на підставі п. 3.2.1 Договору існуючої заборгованості в розмірі 5000,00 доларів США та штрафу у розмірі подвійної суми від несплачених в строк коштів в розмірі 10 000,00 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідач ОСОБА_3 , як поручитель, не виконав зобов`язання, забезпеченого порукою, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність солідарного обов`язку відповідачів перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача належного обсягу цивільної дієздатності на момент укладення Договору купівлі-продажу бізнесу від 03.12.2020 р., не заслуговують на увагу.

Однією із загальних умов правомірності та чинності правочину, Цивільний кодекс України (ЦК України) визначає наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Відповідно до статті 30 ЦК України, цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і у порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

З матеріалів справи вбачається і сторонами по справі не спростовано, що на момент укладення Договору усі вони мали повну цивільну дієздатність.

Апеляційний суд вважає також безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що такого виду Договір міг бути укладений лише між суб`єктами господарювання, а не між фізичними особами, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та суперечать статті 627 ЦК України.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотиву відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 204 ЦК України визначає презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доведення недійсності правочину покладається на сторону, яка оскаржує його дійсність, однак жодною стороною у даній справі не було надано суду доказів недійсності договору купівлі-продажу, а отже відсутні підстави стверджувати, що договір є недійсним та/або не підлягає виконанню з підстав його недійсності.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивачки ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів.

Наведені в апеляційній скарзідоводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які були б підставою для скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Владімірової Ольги Василівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року та рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29 травня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.