Провадження №22-ц/811/1379/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Зубачик Н.Б. від 02 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за розпискою в розмірі 187200 (сто вісімдесят сім тисяч двісті) грн. 00 коп., інфляційні витрати у сумі 64 583 (шістдесят чотири тисячі п`ятсот вісімдесят три) грн. 27 коп., 3% річних у сумі 13 124 (тринадцять тисяч сто двадцять чотири) грн. 52 коп.

Вказане рішення оскаржила Максименко Ольга Григорівна в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що відповідачка заперечує, що отримувала в позику грошові кошти від ОСОБА_3 , стверджує що вперше побачила позивачку у судовому засіданні в Галицькому районному суді м.Львова 02.04.2024 року, а в розписці від 03.08.2011 року прізвище та ім`я «в ОСОБА_4 » написане не ОСОБА_1 . Звертає увагу, що у судовому засіданні 02.04.2024 року позивачка ОСОБА_3 зазначила, що не була присутня при написанні розписки, а свідок ОСОБА_5 визнала, що в розписці від 03.08.2011 року напис «в ОСОБА_4 » було написане саме свідком ОСОБА_5 , а не відповідачкою ОСОБА_1 . Однак, дана обставина не знайшла свого відображення в судовому рішенні, суддя про це не зазначила. Зазначає, що представниця відповідачки не наполягала на призначенні почеркознавчої експертизи, оскільки в судовому засіданні позивачка зазначила, що не була присутня при написанні розписки і ніколи не бачила відповідачку, а свідок ОСОБА_5 чітко вказала, що в розписці від 03.08.2011 року самостійно дописала «в ОСОБА_4 » і дана об ставника визнавалась ОСОБА_3 .Також, позивачка надала оригінал розписки від 03.08.2011 року для огляду в судовому засіданні і з оригіналу чітко вбачається, що напис «в ОСОБА_4 » написано не ОСОБА_1 , а іншою особою, оскільки написано іншим кольором ручки та іншим почерком. Вважає, що ОСОБА_3 є неналежним позивачем у даній справі, оскільки ОСОБА_1 не позичала грошових коштів у позивачки, розписку на її ім`я не писала, а напис у розписці від 03.08.2011 року «в ОСОБА_4 » написала свідок ОСОБА_5 . Зазначає, що в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що ОСОБА_3 01.10.2023 року повторно надсилала ОСОБА_1 вимогу, а додана квитанція не підтверджує факту направлення ОСОБА_3 вимоги до відповідачки, оскільки не містить жодної інформації про відправника.

В судове засідання відповідачка не з`явилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси відповідачки захищала представниця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідачки на підтримання апеляційної скарги, позивачки в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, а також справу №461/4734/21, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 524, 533-535, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.81, 128, 141, 247, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК Українита задовольняючи позов, виходив з того, що 03.08.2011 ОСОБА_1 під розписку отримала позику у ОСОБА_3 , а саме кошти у сумі 5 000,00 (п`ять тисяч) доларів США, під виплату відсотків, що підтверджується копією розписки, наявною в матеріалах справи. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу ОСОБА_3 як на доказ підтвердження отримання відповідачем грошових коштів покликається на розписку від 03.08.2011, копія якої знаходяться в матеріалах справи. Також, судом встановлено, що 26 травня 2021 року ОСОБА_3 надсилала ОСОБА_1 вимогу щодо повернення боргу, шляхом доставки Новою поштою (номер експрес - накладної 7890), однак відповідач відмовилась отримувати відправлення і вимога була повернута позивачу, що підтверджується копією вимоги та номером накладної. 01.10.2023 ОСОБА_3 повторно надіслала ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів, яку було скеровано поштовим зв`язком, що підтверджується копією вимоги та номером поштового відправлення. Окрім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що вона є родичкою ОСОБА_3 та знайомою ОСОБА_1 . Свідок повідомила, що ОСОБА_1 , яка займалася торгівлею, просила позичити їй грошові кошти під виплату відсотків, так як вона з чоловіком мала намір поїхати на ринок в м. Одеса за товаром. Свідок зазначила, що вона отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США, які 03.08.2011 вона передала ОСОБА_1 , про що останньою було написано розписку. Також, ОСОБА_5 повідомила, що грошові кошти були передані ОСОБА_1 у приміщенні квартири, де вона проживає в присутності її доньки. Відповідачем та її представником не спростовано належними та допустимими доказами факт написання даної розписки й відповідно факт отримання коштів у позику. Отже оцінюючи надані докази, суд визнає їх як належні та допустимі на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики й відповідно доказів на спростування вказаного відповідачем та її представником суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку не повернула позивачу ОСОБА_3 отримані грошові кошти та не сплатила відсотків за користування такими, продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Згідно розрахунку, зазначеного у позовній заяві ОСОБА_3 , загальний розмір інфляційних витрат за період прострочення платежу, а саме з 01.06.2021 по 31.08.2023 становить 64583,27 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати у сумі 64 583,27 грн. Окрім того, згідно розрахунку, зазначеного у позовній заяві ОСОБА_3 , загальна сума нарахування 3% річних за період з 01.06.2021 по 31.08.2023 складає 13124,52 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак частина обставин, які суд вважав встановленими не відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню.

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, у якому просила:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за розпискою 187200,00 грн.;

- стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з 01.06.2021 року по 01.10.2023 року інфляційні витрати у сумі 64583,27 грн.;

- стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за період з 01.06.2021 року по 01.10.2023 року 3% річних у сумі 13124,52 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 03.08.2011 ОСОБА_1 отримала від неї під розписку позику, а саме грошові кошти у сумі 5 000 доларів США, що є еквівалентом 187200 грн. на дату складання даної позовної заяви, з зобов`язанням виплачувати відсотків за користування такими. Позивач стверджує, що відповідач не виконала своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів та сплати відсотків за користування позикою. Позивач зазначила, що надсилала відповідачці вимоги щодо повернення боргу, однак такі були проігноровані ОСОБА_1 . Оскільки, відповідачка ухиляється від повернення суми боргу, порушує взяті на себе зобов`язання, просить позов задоволити.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не спростовано, 3.08.2011 року відповідачкою ОСОБА_1 була написана власноруч розписка такого змісту:

«Я, ОСОБА_6 , проживаю по адресі: АДРЕСА_1 беру в борг під проценти п`ять тисяч доларів США в ОСОБА_4 .

03.08.2011 р.

/підпис/

( ОСОБА_1 ).»

Оригінал розписки оглянутий і судом апеляційної інстанції.

26.05.2021 року позивачкою ОСОБА_3 шляхом доставкою Новою поштою (номер експрес накладної 78890) було направлено вимогу щодо повернення боргу, однак відповідачка відмовилась отримувати відправлення і вимога була повернута позивачці, що підтверджується копією вимоги та номером накладної, що містяться у матеріалах справи.

01.10.2023 року ОСОБА_3 повторно шляхом поштовим зв`язком скерувала ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів, що підтверджується копією вимоги та номером поштового відправлення, що містяться у матеріалах справи. Однак даних про отримання такої у матеріалах справи немає, як і даних про повернення відповідачкою коштів за розпискою.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цього ж Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Крім цього, із правової позиції висловленої у Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Також, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім цього, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Як вказано вище 03.08.2011 року ОСОБА_1 була написана розписка, за якою вона підтвердила, що отримала від ОСОБА_3 5000 доларів США у борг, тобто з обов`язком такі повернути.

Доводи відповідачки, що лише частина розписки написана почерком ОСОБА_1 , а напис в розписці «в ОСОБА_4 » написано зовсім іншим почерком, колегія суддів вважає безпідставними зважаючи на те, що такою розпискою підтверджується укладення між сторонами по справі договору позики, за яким позивачка ( ОСОБА_3 ) позичила, а відповідачка ( ОСОБА_1 ) отримала у борг 5000 доларів США, протилежного сторонами не доведено.

Надана позивачкою розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка встановлює факт передачі відповідної суми коштів від позикодавиці до позичальниці. Крім цього, слід вказати, що вказаною розпискою підтверджується не лише факт укладення між сторонами договору позики, а й факт передачі коштів, про що йшлося.

Доводи про отримання коштів відповідачкою за іншою розпискою у грудні 2013 році дійсно підтверджуються матеріалами справи №461/4734/21, однак такі жодним чином не спростовують доводів позову, оскільки розписка за грудень 2013 року підтверджує укладення відповідачкою іншого договору позики укладеного з іншою особою за іншою борговою розпискою, у даному ж спорі між сторонами укладено договір позики у серпні 2011 року.

Крім того, жодних доказів про те, що позичені кошти були повернуті (частково повернуті) відповідачкою позивачці у матеріалах справи немає, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено. Оригінал розписки знаходиться у позивачки, що знову ж підтверджує, що борг не повернуто.

За таких обставин, суд вважає доведеними факт наявності заборгованості відповідачки перед позивачкою та невиконання нею як позичальницею свого обов`язку щодо повергнення боргу.

Відтак, у відповідачки наявна заборгованість перед позивачкою у розмірі 5000,00 доларів США, оскільки договір укладено саме у цій валюті.

Також, позивачка заявила вимогу про стягнення 3% річних за період з 01.06.2021 року по 01.10.2023 року.

Визначаючи розмір 3 % річних на суму боргу у валюті договору апеляційний суд враховує таке.

Прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачкою розпочалося з 01.06.2021 року, тобто після надіслання відповідачці позивачкою вимоги про повернення коштів, оскільки у договорі (розписці) строк виконання договору не був вказаний.

Окрім того, відповідно до п.18 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

За таких обставин, до стягнення підлягають три відсотки річних за ст. 625 ЦК України, за період з 01.06.2021 року по 24.02.2022 року: на суму 110,12 доларів США. (3/100*5000*268)/365).

Що стосується інфляційних втрат, то слід вказати наступне.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат суду слід було відмовити, оскільки між сторонами виникли боргові правовідносини в іноземній валюті, тому відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Отже позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків у даній справі є безпідставними.

Враховуючи вищевикладене до стягнення за даною розпискою підлягала: сума боргу 5000,00 доларів США та 3 відсотки річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01.06.2021 року по 24.02.2022 року прострочення, що становить 110,12 доларів США, отже загалом до стягнення за даною розпискою належить 5110,12 доларів США. Тобто суми у валюті зобов`язання. Судом ж першої інстанції помилково стягнуто кошти у гривнях, також, з помилковим нарахуванням 3 % річних та безпідставним нарахуванням інфляційних втрат.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими, а саму апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення ж Галицького районного суду м.Львова від 02 квітня 2024 року слід скасувати з ухваленням нового рішення, яким позов слід задовольнити частково. Стягнути з відповідачки на користь позивачки 5000 доларів США заборг ованості за договором позики, а також 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 110,12 доларів США за період з 01.06.2021 року по 24.02.2022 року. В задоволенні решти позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 квітня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 5000 доларів США заборгованості за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 110,12 доларів США за період з 01.06.2021 року по 24.02.2022 року.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 травня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра