Номер провадження 2/754/2656/25
Справа №754/1084/25
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Юхименко А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утримання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утримання.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що 17 травня 1980 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_3 . З моменту народження сина та до моменту настання повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачка разом із ОСОБА_2 виховувала та утримувала свого сина ОСОБА_3 вели спільний побут, спільно та сумісно проживали.Після досягнення повноліття ОСОБА_3 , неодноразово допомагав позивачці здійснювати та фінансував дрібні ремонти у її квартирі, а також сплачував комунальні послуги за електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, теплоенергію, провів телебачення, придбав телевізор, духовку, плиту, пральну машину, бойлер, диван, ліжко, кухонне начиння, стіл, провів інтернет. 11 червня 2004 р., Деснянським РУ ГУМВС України в м. Києві було зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , у квартирі позивачки. 21.09.2010 року позивачка стала пенсіонеркою та отримала пенсійне посвідчення, оскільки позивачці не вистачає пенсії для задоволення своїх побутових потреб, купівлі ліків та оплати комунальних послуг її забезпеченням займався син. У ОСОБА_3 є малолітній син, ОСОБА_4 , який постійно проживає з позивачкою. У 2024 році син позивачки звільнився з роботи та мобілізувався до лав ЗСУ з метою захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. 28.09.2024 р., відповідно до сповіщення №06/20340, ОСОБА_3 було визнано зниклим безвісті під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Катеринівка, Вугледарської міської громади, Донецької області. 4 листопада 2024 року, позивачка отримала акт про фактичне проживання особи ОСОБА_3 у квартирі від ЖБК «Жемчуг». Відповідно до акту, підтверджується, що ОСОБА_3 , проживав у квартирі з 24.07.2009 р. та по теперішній час. 16.11.2024 р., позивачка подала заяву до ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою отримання матеріальної допомоги у зв`язку із тим, що її син, військовослужбовець - ОСОБА_3 , зник безвісти в районі ведення бойових дій, під час виконання бойового завдання. 04.12.2024 р., відповідно до листа №2124/10463 від 04.12.2024 р. від військової частини НОМЕР_1 (далі - «в/ч НОМЕР_1 »), адресована начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено, що «виплата грошового забезпечення мені, матері зниклого безвісті військовослужбовця солдата ОСОБА_3 не є можливими ...», а відтак позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.01.2025 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі.

Ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 24.03.2025 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 22 травня 2025 року на 11 год. 00 хв., встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.

У судове засідання сторони не з`явились, причини неявки суду невідомі.

Позивачкою подано до суду заяву відповідно до якої просить провести розгляд справи у її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Суд, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов до наступних висновків.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що 17 травня 1980 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 зареєстрований відділом ДРАЦСУ Подільського району (а/з №369).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_3 з 11.06.2004 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 з 21.09.2010 року є пенсіонеркою за віком.

Відповідно до сповіщення від 07.10.2024 року солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зник безвісти 28.09.2024 року під час виконання бойового завдання поблизу н. п. Катеринівка Вугледарської міської громади Волноваського району Донецької області.

16.11.2024 року позивачкою було подано заяву до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») з метою отримання матеріальної допомоги у зв`язку із тим, що військовослужбовець - ОСОБА_3 , зник безвісти в районі ведення бойових дій, під час виконання бойового завдання.

04.12.2024 року відповідно до листа №2124/10463 від військової частини НОМЕР_1 , адресованого начальнику ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено, що «виплата грошового забезпечення матері зниклого безвісті військовослужбовця солдата ОСОБА_3 не є можливими, оскільки зазначені виплати будуть здійснені представнику неповнолітньої дитини зниклого безвісті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7 , мамі спільного з ОСОБА_3 дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 »

Позивачкою долучено до матеріалів справи виписки про рух коштів по рахунку, разом з тим в результаті їх дослідження, судом встановлено, що з вказаних виписок не вбачається підтвердження надходження коштів на рахунок позивачки саме від ОСОБА_3 .

Відповідно до акту від 04.11.2024 року засвідченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 син ОСОБА_3 . ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 проживає за адресою АДРЕСА_1 з 24.07.2009 року по теперішній час, перебуває на утриманні бабусі.

Відповідно до п.6 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

Згідно п.6 Порядку "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №884 від 30 листопада 2018 року виплата грошового забезпечення здійснюється у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені).

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до Судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, викладеної у листі Верховного суду від 01.01.2012, до заяви про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, в якій зазначається мета цього встановлення, можуть надаватися: 1) докази, що підтверджують факт перебування заявника на утриманні особи, яка померла (документи, акти, листи ділового й особистого характеру); 2) докази, які встановлюють, що надані заявнику матеріальні засоби є основним і постійним джерелом його існування (корінці поштових переказів, квитанції та інші документи, що свідчать про одержання заявником грошей або іншої допомоги від годувальника); 3) довідка із ЖЕКу або сільської ради про те, що заявник звертався до них за одержанням документа про перебування на утриманні померлого, однак йому в цьому було відмовлено через відсутність відомостей про утримання або на тій підставі, що заявник не був на утриманні; 4) документи, які свідчать про те, що заявник є членом сім`ї померлого (крім спадкування за ч. 2 ст. 1265 ЦК утриманцю не потрібно доводити, що він є членом сім`ї померлого) - копія свідоцтва про шлюб, народження, усиновлення тощо; 5) документи, які встановлюють, що заявник був неповнолітньою або непрацездатною особою, не був членом сім`ї спадкодавця, але перебував на утриманні останнього не менше п`яти років та одержував від нього матеріальну допомогу, що була єдиним джерелом засобів до існування (копія свідоцтва про народження, довідка про інвалідність, інші письмові докази); 6) копія свідоцтва про смерть годувальника.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Протягом розгляду справи судом, позивачкою не було доведено факту її перебування на утриманні сина - ОСОБА_3 , суду не надано доказів на підтвердження оплати сином позивачки комунальних послуг за електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, теплоенергію, телебачення чи інтернет здійснених ОСОБА_3 . Інших доказів стороною позивача надано не було.

Всупереч вимогам частини 1 статті 81 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачка в підтвердження своїх вимог щодо встановлення факту перебування на утриманні сина ОСОБА_3 належних доказів не надала і судом їх не здобуто.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.1265 ЦК України, ст.ст.4, 76-89, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування фізичної особи на утримання - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивачки: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення суду виготовлено 02.06.2025 року.

Суддя: Т.А.Зотько