ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 642/7443/24
Номер провадження 22-ц/818/2562/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова Балабай С.С. від 19 лютого 2025 року по справі № 642/7443/24 за позовом Харківського квартирно-експлуатаційного управління до ОСОБА_1 , третя особа Міністерство оборони України, про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року Харківське квартирно-експлуатаційне управління звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Міністерство оборони України, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що на балансі Будинкоуправління № 3, яке 21 грудня 2009 року ліквідовано згідно постанови Господарського суду Харківської області по справі № Б-39/57-08, перебували нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 624 кв м літ «Ц-4» (нежитлові приміщення 4-го поверху № 9 площею 47,0 кв м, №10 площею 20,2 кв м в літ «Ц-4», об`єкт нежитлової нерухомості, нежилі приміщення, 1-го поверху №1-3, 5-7, 7а, 8а, частина приміщення № 4 в літ. «Ц-4» загальною площею 98,0 кв м, нежитлові приміщення: 1-го поверху № 1,2 площею 26,4 кв м, 2-го поверху №1-:-11 площею 148,1 кв м, 3-го поверху №1-:-13 площею 147,5 кв м, 4-го поверху №1-:-8 площею 113,4 кв м в літ «Ц-4», 23,4 кв м).

24 листопада 2007 року вищевказані нежитлові приміщення були передані на баланс Квартирно-експлуатаційному відділу м. Харків (реформоване у Харківське КЕУ) та оприбутковані 30 листопада 2007 року. У 2009 році ліквідатор Чаговець Т.П. у межах справи про банкрутство на відкритих торгах неправомірно передала спірні приміщення ОСОБА_2 . Згідно договорів купівлі-продажу від 23 листопада 2012 року ОСОБА_2 продав приміщення загальною площею 435,4 кв м в літ «Ц-4», а також нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-3, 5-7, 7а, 8а частини приміщення № 4 площею 4,2 кв м в літ «Ц-4» загальною площею 98,00 кв м, по АДРЕСА_2 , громадянці ОСОБА_1 . Таким чином, наразі військове майно знаходиться у незаконному володінні ОСОБА_1 . Просило вищевказане нерухоме майно витребувати у ОСОБА_1 шляхом вилучення та передати Харківському КЕУ.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2025 року позовну заяву Харківського квартирно-експлуатаційного управління визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала судді мотивована тим, що вимоги ухвали судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07 січня 2025 року про залишення позовної заяви без руху не виконані, не проведено оцінку майна і не підтверджено ціну позову, у зв`язку з чим неможливо встановити суму судового збору за подачу позову.

На вказану ухвалу судді 05 березня 2025 року через систему «Електронний суд» КЕВ м. Харкова до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, адже в позовній заяві було зазначено ціну позову, яка становила 2409,00 грн - балансова вартість майна у відповідності до довідки про наявність необоротних активів, які знаходяться на балансі Харківського КЕУ від 24 жовтня 2024 року. Сума сплаченого судового збору за подачу позовної заяви становила 2422,40 грн, адже позовна заява подавалася через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд». Крім того, суд не врахував, що згідно п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9,10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на ухвалу суду про повернення позовної заяви, яка входить до переліку ухвал суду, зазначених у частині 2 статті 369 ЦПК України, і апеляційні скарги на які розглядаються без повідомлення учасників справи, дана справа підлягає розгляду за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Отже, суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу КЕВ м. Харкова на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 2 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Харківське КЕУ звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Міністерство оборони України, про витребування майна.

У позовній заяві Харківське КЕУ вказало, що ціна позову становить 2409,00 грн (балансова вартість майна) у відповідності до довідки про наявність необоротних активів, які знаходяться на балансі Харківського КЕУ від 24 жовтня 2024 року (а.с. 8 зворот).

За подання позову Харківське КЕУ сплатило судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с. 1).

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07 січня 2025 року позовну заяву Харківського КЕУ залишено без руху та запропоновано позивачу виправити недоліки позовної заяви, викладені у мотивувальній частині ухвали, у п`ятиденний строк з моменту її отримання. В ухвалі зазначено, що позивачем не виконані вимоги, визначені статтями 175 та 177 ЦПК України. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн, однак за подання позовної заяви майнового характеру юридичною особою сплачується 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування вартістю майна. Проте, до позову не долучено будь-якого документу про оцінку вартості спірного майна на день звернення з позовом до суду, що свідчить про відсутність підтвердження ціни позову та неможливість встановлення суми судового збору за подання цього позову до суду (а.с. 40-41).

Вказана ухвала отримана позивачем та його представником в електронному кабінеті 08 січня 2025 року (а.с. 42, 43).

14 січня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Харківське КЕУ надало заяву про виконання ухвали суду, в якій вказало, що ціна позову становить 2409,00 грн, що розраховувалася відповідно до балансової вартості майна у відповідності до довідки про наявність необоротних активів, які знаходяться на балансі Харківського КЕУ від 24 жовтня 2024 року, тому ним сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн з урахуванням подачі позову через систему «Електронний суд».

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2025 року позовну заяву Харківського КЕУ визнано неподаною та повернуто позивачу з тих підстав, що вимоги ухвали судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07 січня 2025 року про залишення позовної заяви без руху не виконані, не проведено оцінку майна і не підтверджено ціну позову, у зв`язку з чим неможливо встановити суму судового збору за подачу позову. Надані до матеріалів справи докази не підтверджують вартість майна на момент пред`явлення позову. Позивачеві був наданий час для звернення за оцінкою вартості майна, належним обґрунтуванням ціни позову, однак жодного клопотання про розстрочку сплати судового збору чи будь-яких інших клопотань стосовно сплати судового збору до суду не надходило.

Проте, погодитися з таким висновком судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не може, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253-В).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175,177 ЦПК України.

Згідно пункту 3 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна, а на нерухоме майно, що належить юридичним особам, - не нижче його балансової вартості.

Частиною 4 статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частини 1, 2, 3 статті 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно частини 1 статті 187 ЦПК України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 ЦПК України.

Частинами 11-13 статті 187 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Суд повинен вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до норм ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку. Від правильного вирішення питання про розмір судового збору залежить, у тому числі, можливість особи його сплатити, забезпечивши їй доступ до правосуддя.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 381/1425/19-ц, провадження № 61-9175 св 20.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою від 07 січня 2025 року суддя суду першої інстанції залишив позовну заяву Харківського КЕУ без руху з підстав несплати останнім, на думку суду, у повному обсязі судового збору за вимогу майнового характеру. При цьому суд виходив із того, що позивач повинен визначити ціну позову, яка має відповідати дійсній вартості спірного майна (надати звіт про оцінку майна) та сплати судовий збір за вимогу майнового характеру із розрахунку 1,5% від ціни позову.

З такими висновками суду колегія суддів не погоджується, так як у порушення вимог цивільного процесуального законодавства України суд не врахував, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина 2 статті 176 ЦПК України).

Відповідно частини 2 статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.

Отже, вказаними нормами урегульовано алгоритм дій суду для визначення розміру судового збору у випадку незгоди з визначеною позивачем ціною позову, а саме передбачена можливість попереднього визначення розміру судового збору самим судом у разі, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо.

Таким чином, суд повинен був самостійно визначити попередній розмір судового збору, чого не було зроблено.

Також суд не врахував, що якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити) (частина 2 статті 185 ЦПК України).

Водночас чинним цивільним процесуальним законодавством України не передбачено повноважень суду щодо залишення позовної заяви без руху з метою зобов`язання позивача надати суду докази, що підтверджують реальну вартість спірного майна на момент пред`явлення позову для визначення розміру судового збору.

З огляду на положення частини 2 статті 6 Закону України «Про судовий збір» та частини 2 статті 176 ЦПК України колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у випадку, якщо він вважав, що ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, мав здійснити розгляд справи по суті та встановити ціну позову при розгляді справи і розподілити судові витрати за результатами такого розгляду відповідно до статті 141 ЦПК України, а не повертати позовну заяву заявнику.

Зазначене відповідає висновку, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 521/8082/20, провадження № 61-16381св20.

Крім того, суддя суду першої інстанції не звернув уваги на те, що при виявленні недоліків позовної заяви вже після відкриття провадження у справі та постановлення ухвали про залишення позову без руху наслідком не усунення позивачем таких недоліків є залишення позову без розгляду, а не повернення позовної заяви (частина 13 статті 187 ЦПК України), та помилково повернув позовну заяву, за якою вже відкрито провадження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала судді суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, і таке порушення норм процесуального права перешкоджає подальшому провадженню в справі, адже у судді суду першої інстанції не було законних підстав для повернення позову.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню в справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на наведене ухвала судді Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи до Ленінського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Оскільки наразі розглядається лише процесуальне питання, а не справа по суті спору, питання щодо стягнення судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 367, ч. 2 ст. 369, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова задовольнити.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова Балабай С.С. від 19 лютого 2025 року по справі № 642/7443/24 скасувати, справу направити до Ленінського районного суду м. Харкова для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина