Справа № 645/2009/25
Провадження № 2/645/1560/25
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 червня 2025 року м. Харків
Немишлянський районний суд м. Харкова у складі :
головуючого судді Шарка О.П
секретаря судових засідань Мухіна В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Харкові в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.
В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього та жінки, з якою вони перебували у відносинах, без реєстрації шлюбу, - ОСОБА_2 , народилась донька ОСОБА_3 ..З початку 2022 року мати та батько разом не проживали. Виховання спільної дитини фактично відбувалося лише батьком. ОСОБА_2 після повномасштабного вторгнення 24.02.2022 року виїхала за межі Харківської області, ніякої участі у вихованні та утриманні дитини не приймала та не приймає.Фактично, з початку повномасштабного вторгнення, ОСОБА_1 самостійно виховує дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , утримує її та здійснює за нею повне піклування та забезпечує необхідні умови для розвитку дитини. Малолітня дочка ОСОБА_3 весь цей час проживала і проживає разом зі своїм батьком (позивачем) за адресою: АДРЕСА_1 , в якій є всі необхідні умови для проживання і виховання дитини, яка повністю знаходиться на його матеріальному утриманні та забезпеченні, що підтверджується рішенням № 86 від 27.02.2023 р. складеним міським головою Тереховим І.О., з якого вбачається, що заявник проживає разом з малолітньою дочкою за вказаною адресою, здійснюючи повний догляд за донькою, яка знаходиться лише на його самостійному вихованні та утриманні, мати дитини ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, а також довідкою про реєстрацію місця проживання, з якої вбачається, що батько із донькою проживають разом. Тобто дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні та забезпеченні свого батька - позивача.Відповідачка на теперішній час повністю залишила дочку на позивача та влаштовує своє життя.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, повідомлялися про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином, просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надали суду пояснення на позовну заяву з проханням розглянути справу у їх відсутність, також зазначили, що підтримують позовні вимоги, оскільки позивачем створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, про що також надали відповідний висновок.
Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, повідомлена про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.
Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.
Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.
Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.
Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.
Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.
Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, з наступних підстав
У ході судового розгляду встановлено, що у позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 від фактично шлюбних відносин народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис №2761 від 29.08.2017 року.
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 86 від 27.02.2023 року визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання, витягу з реєстру територіальної громади малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту обстеження побутових умов сім`ї від 05.07.2024 року, проведеного завідувачем сектору Служби у справах дітей по Немишлянському району Довженко О.А. та головним спеціалістом-юрисконсультом Служби у справах дітей по Немишлянському району ДССД ХМР- Побережською Ю.Г., - ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 . Дитина проживає з батьком та знаходиться на його утриманні. Мати дитини ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні доньки, місце її перебування не відоме.

Згідно довідки за вих. №236/1/0/554/24 від 04.07.2024 року, виданої директором Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради, мати дитини ОСОБА_3 ОСОБА_2 участі у вихованні дочки не бере, на проведення періодичних оглядів не з`являється, лікуванням, утриманням та вихованням займається батько - ОСОБА_1 . Амбулаторні прийоми лікаря малолітня, ОСОБА_3 відвідує виключно у супроводі батька - ОСОБА_1 . З усіх питань, стосовно лікування, обстеження дівчинки, фахівці поліклініки спілкуються виключно з батьком.

Відповідно до записів в історії розвитку дитини (форма №112/о) з 2023 року по теперішній час на прийом до лікаря педіатра та лікарів фахівців закладу охорони здоров`я дівчинку приводить батько ОСОБА_4 .

Департамент служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради надав Висновок №194 від 28.04.2025 року щодо доцільності визначення місця проживання дитини - малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована разом з батьком ОСОБА_1 . В зазначеному висновку зазначено, що ОСОБА_1 матеріально забезпечений, на обліках в диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався. Мати дитини надала нотаріально засвідчену заяву на підтвердження згоди про визначення місця проживання дитини з батьком.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів стосовно місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини і батьків інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів які стосуються справи.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч.1 ст.29 ЦК України, будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька або за конкретною адресою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789X11 (78912) від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, слід насамперед виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 1,2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначається, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначити місце проживання дитини залишається за кожним з батьків, і питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Таким чином, у зв`язку з тим, що позивач самостійно виховує та утримує свою доньку, мати дитини залишила їх проживати з батьком, самоусунулася від виховання та утримання останньої, відтак визначення місця проживання малолітньої дитини саме з батьком, позивачем по справі, відповідатиме її інтересам і сприятиме її гармонійному розвитку в спокійному та безпечному середовищі. Зазначене підтверджується належними доказами і відповідає якнайкращим інтересам дитини.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 315, 317, 354 ЦПК України, ч.1 ст.160, СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з її батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , як основним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує малолітню дитину: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його проживання.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Немишлянський районний суд м.Харкова.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 02 червня 2025 року.

Головуючий-суддя: