Провадження №: 2/336/1569/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Звєздової Н.С., за участі секретаря судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів,

за відсутності сторін та їх представників,

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Щербина О.Г., яка діє на підставі ордеру серії АР №1212966 від 17.12.2025, звернулася з вказаною заявою, в якій просила припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються з 29.03.2024 на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2024 по цивільній справі № 336/2966/2024 (провадження № 2/336/1843/2024). Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, і до досягнення дитиною повноліття.

Позов мотивовано тим, що між сторонами 16.11.2011 року укладено шлюб, який в подальшому розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2024. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2024 з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) боржника щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з 29.03.2024 і до досягнення дитиною повноліття. 01.07.2024 відповідачка покинула дитину та переїхала зі своїм співмешканцем до с. Старий Крапивник Дрогобицького району Львівської області. Син проживає разом із позивачем та знаходиться на його утриманні, відповідачка в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не цікавиться розвитком дитини.

На підставі викладеного вище, просить припинити з нього стягувати аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються на підставі рішення суду, а також стягнути з відповідачки аліменти на користь позивача на утримання сина у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі, і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2025 справу передано в провадження судді Звєздової Н.С.

03.02.2025 на виконання вимог ст. 187 ЦПК України судом скеровано запит щодо встановлення зареєстрованого місця проживання відповідачки, відповідь надійшла 10.02.2025.

Ухвалою від 10.02.2025 відкрито провадження у цивільній справі, визначено розгляд проводити за спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

10.03.2025 представником відповідачки адвокатом Рикуном А.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АР № 1224277, через підсистему «Електронний суд» подано відзив на позов за змістом якого, відповідачка не заперечує факт проживання сина з батьком, виконавчий лист щодо стягнення з позивача аліментів на утримання сина вона пред`являти до примусового виконання не буде. Щодо стягнення з відповідачки аліментів у розмірі 1/4 просить її зменшити на 1/8 з урахуванням її скрутного фінансового становища, перебуванні на її утриманні батька який є особою з інвалідністю І групи, та її вагітністю, що в свою чергу потребує додаткових витрат для нормального перебігу вагітності, про що надав відповідні документи. Просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

Представником позивача адвокатом Щербиною О.Г. подано клопотання про поновлення строку для подання відповіді на відзив, посилаючись на те що, вона 09.03.2025 отримала відзив на позов в електронному суді, позивач ОСОБА_1 відзив взагалі не отримував. Строк подання відповіді на відзив сплинув 14.03.2025 включно, але вона з 10.03.2025 по 03.04.2025 перебувала на лікарняному у зв`язку з хворобою її малолітнього сина ОСОБА_4 , 2019 року народження, на підтвердження означеного надала копію свідоцтва про народження дитини та медичну довідку.

У відповідності до ухвали про відкриття провадження від 10.02.2025 позивачу був встановлений строк на подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дні отримання відзиву на позов, строк сплинув 14.03.2025, що не заперечувалось і представником позивача.

Однак суд бере до уваги, що представником відповідача в порушення п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України не надано доказів надсилання відзиву і доданих до нього документів позивачу, тобто на час розгляду справи строк на подання відповіді на відзив у позивача не сплинув.

Що стосується доводів представника позивача щодо пропуску строку, суд визнає їх поважними і вважає за необхідним заяву задовольнити та поновити процесуальний строк на подання відповіді на відзив.

У відповідності до відповіді на відзив представник позивача просить задовольнити позовні вимоги з підстав недоведеності заперечень наданих представником позивача, а також зменшити витрати на правничу допомогу до 2 800 гривень.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у шлюбі з 16.07.2011 року, який зареєстровано Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 884.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (сторони по справі), що підтверджується копією про народження (а.с. 16).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2024 позовні вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 29 березня 2024 року до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.06.2024 шлюб розірвано.

Відповідно до довідки ОСББ «Українська-31» від 11.10.2024, ОСОБА_1 фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 . До його складу сім`ї входять: ОСОБА_3 , 2012 року народження та ОСОБА_5 , 1972 року народження.

Згідно Розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району № 10р від 17.01.2025 місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визначено разом з батьком - ОСОБА_1 .

Згідно відповіді КНП «Центр Первинної медико-санітарної допомоги № 10» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 та перебуває на обліку, має низку захворювань, які потребують постійного нагляду. Догляд за дитиною та виконання рекомендацій лікарів здійснює батько - ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відповідно до Закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Відповідно до п.17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

З аналізу статей 267 - 271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на його утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів.

Факт проживання дитини з батьком визнаний відповідачкою.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 92 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів.

У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зроблено висновок про те, що аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти.

Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20).

Припинення стягнення аліментів можливе, зокрема, тоді, коли дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22)).

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. При цьому, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання аліментів з боку того з батьків, з ким стала проживати дитина на користь того з батьків з ким вона проживала.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 не проживає з матір`ю ОСОБА_2 , на користь якої були стягнуті аліменти з позивача батька дитини, а проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Окрім цього, слід зазначити позицію відповідачки у справі, а саме те, що вона не заперечує факт проживання дитини з батьком.

Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Оскільки ОСОБА_3 на даний час проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , де відвідує навчальний та медичний заклади, перебуває на утриманні батька, має ряд захворювань, які потребують додаткових витрат, жодних доказів участі у матеріальному забезпеченні дитини відповідачкою не надано, відтак суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини.

Щодо заперечень відповідачки щодо зменшення розміру аліментів, суд виходить з наступного.

Згідно відповіді Департаменту соціального захисту населення № 01.01-09/1199 від 04.03.2025 дійсно відповідачка ОСОБА_2 з 01.01.2023 перебуває на обліку та здійснює догляд за своїм батьком, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 інвалідом І групи та отримує компенсацію у розмірі 1773,21 грн.

Однак, факт догляду за батьком спростовується документами, які долучені до відзиву на позов, зокрема, протоколом ультразвукового обстеження вагітних від 12.01.2025, яке було зроблено в м. Дрогобич Львівської області, графіком платежів за кредитним договором від 04.06.2024, який було укладено між ОСОБА_2 та АТ «Ідея банк» в м. Львові, тобто факт проживання за м. Запоріжжя унеможливлює здійснення догляду за батьком.

Доказів понесення додаткових витрат для підтримання стану здоров`я та нормального перебігу вагітності відповідачкою ОСОБА_2 не надано, факт отримання кредитних коштів саме на придбання спеціалізованого ліжка для батька також не підтверджено.

Враховуючи наведене вище, вирішуючи питання щодо визначення розміру аліментів, суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, враховує вік та стан здоров`я дитини, потреби на її утримання та розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки, яка є особою працездатного віку, платоспроможною на погашення кредитних зобов`язань, а також те, що обов`язок брати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття покладено на кожного з батьків, та приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача на утримання малолітньої дитини слід щомісячно стягувати аліменти в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

У відповідності до ч. 1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 31.01.2025 та в порядку ч. 1 ст. 430 ЦПК України допускається негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Інші доводи сторін вказаних висновків суду не спростовують та їх не змінюють.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якими у разі звільнення позивача від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави.

Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу не майнового характеру, а позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов наступних висновків.

Як передбачено у статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України) та становлять одну із складових судових витрат (ч.1 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст.135 ЦПК України, сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування.

Так, позивачем заявлена вимога на відшкодування понесених судових витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., яка в подальшому була зменшена до 2 800 грн., на підтвердження яких надані наступні докази: копію договору про надання правничої допомоги 3 70 від 15.11.2024, ордер, звітами про виконані роботи, актами прийому-передачі наданої правничої допомоги, калькуляцією, квитанціями про оплату за надання правничої допомоги на загальну суму 2 800 грн.

Суд визнає надані стороною позивача докази на підтвердження витрат на правничу допомогу належними, допустимими, достовірними і достатніми.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: (1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; (2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5,6 ст.137 ЦПК України).

Представником відповідачки надано клопотання відмову у стягнення витрат на професійну правничу допомогу через їх неспівмірність складності справи та необґрунтованості.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5,9 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Як зазначив Верховний суд у своїй постанові 24 січня 2022 року по справі № 757/36628/16-ц, у відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. За неможливості встановити умови щодо порядку обчислення, форми та ціни правової допомоги згідно з умовами договору суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Такий висновок зроблено у постанові КЦС ВС від 28 вересня 2022 року по справі № 529/201/20.

Суд звертає увагу, що дана справа не є типовою, представником позивача надано послуги зокрема щодо подання позовної заяви в інтересах клієнта (1 600 грн.), складання відповіді на відзив (1 200 грн.), розмірі витрат на правничу допомогу з 5 000 грн. зменшено саме на суму 2 800 грн., тому у суду не виникає сумнівів щодо часу витраченого представником позивача на надання правової допомоги згідно вказаного переліку, та виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, а також положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в цілому, суд вважає розмір витрат позивача доведеним та спів мірним.

Керуючись статтями 13, 81, 89, 263 265, 273, 364 ЦПК України, 180, 181, 182, 191 СК України,

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються з 29 березня 2024 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2024 року по цивільній справі № 336/2966/24, провадження № 2/336/1843/2024 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Стягнути з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, починаючи з 31.01.2025.

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 800 гривень.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_5 .

Суддя Н.С. Звєздова