КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/12962/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4521/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів -Борисової О.В., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Мазур Ю.Ю., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 14.01.2021 на підставі розписки ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 5000 доларів США та зобов`язалася повернути зазначену грошову суму до 14.02.2021 включно.

Починаючи з 15.02.2021 ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернення грошових коштів за зазначеною розпискою у розмірі 5000 доларів США, однак на зазначені вимоги відповідач в телефонному режимі постійно запевняла ОСОБА_1 , що вона не заперечує своїх боргових зобов`язань і поверне кошти у найкоротший термін.

Починаючи з лютого місяця 2024 ОСОБА_2 почала уникати будь-якого спілкування, зустрічей з ОСОБА_1 та відмовляється повернути суму боргу у розмірі 5000 доларів США. Тобто, відповідач не виконала свої зобов`язання перед ОСОБА_1 у строк, визначений розпискою від 14.01.2021 та станом на момент подачі позовної заяви має заборгованість перед позивачем.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 5000 доларів США, суму сплаченого судового збору в сумі 2006,27 грн., а також покласти на відповідача усі витрати на правничу допомогу в повному обсязі (а.с. 1-5).

20 вересня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Надтока О.В. направила до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила про необхідність витребування у позивача оригіналу розписки та проведення почеркознавчої експертизи, просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 48-59).

27 вересня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив від представника ОСОБА_1 - адвоката Купченка В.В., в якому підтримував позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 74-81).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 87-90).

Не погодившись із рішенням суду, 19 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Купченко В.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, стягнути судові витрати (а.с. 100-104).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог винесено з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції зроблено висновок про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, про підтвердження належними та допустимими доказами факту отримання відповідачем від позивача в борг грошової суми в розмірі 5000 доларів США, та факту невиконання відповідачем свого обов`язку щодо повернення цього боргу у встановлений розпискою термін. В цій частині позивач повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Проте, незважаючи на обґрунтованість позовних вимог, судом першої інстанції прийнято рішення про відмову в їх задоволенні, оскільки, на думку суду, позивач звернувся до суду з позовом з пропуском встановленого загального трирічного строку позовної давності і ненаданням позивачем суду належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності.

Як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, із змісту розписки від 14 січня 2021 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути позику у строк до 14 лютого 2021 року включно. Отже, починаючи з 14 лютого 2021 року почався перебіг загального трирічного строку позовної давності, який закінчився 14 лютого 2024 року. Оскільки з позовом позивач звернувся до суду лише 18 червня 2024 року, то суд зробив висновок про пропуск позивачем строку позовної давності і з цієї підстави відмовив у задоволенні позовних вимог. Проте, судом першої інстанції фактично проігноровано позицію позивача, викладену у відповіді на відзив. Більше того, в оскаржуваному рішенні суду взагалі відсутня згадка про наявність в матеріалах справи відповіді на відзив позивача і про мотиви, з яких суд відхиляє заявлені позивачем доводи.

Позивачем у відповіді на відзив стосовно заяви представника відповідача щодо застосування строків позовної давності зазначалось наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12.03.2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч.2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Карантин в Україні скасовано з 01.07.2023 року. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 року у справі № 679/1136/21.

Окрім цього, Законом України № 2120-IX від 15.03.2022 доповнено розділ Цивільного Кодексу України «Прикінцеві та перехідні положення» пунктом 19, а Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 вказаний пункт викладено в наступній реакції: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану». Вказаний Закон набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, з 30 січня 2024 року згідно п.19 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до закінчення воєнного стану в Україні зупинено перебіг строку позовної давності, встановлений ЦК України. А оскільки станом на 30 січня 2024 року строк позовної давності по розписці від 14.01.2021 року не закінчився, а повинен був закінчитися лише 14.02.2024 року, то перебіг строку позовної давності за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 станом на дату подання позовної заяви 18.06.2024 року не пропущено (а.с. 100-104).

13 лютого 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Надтоки О.В., в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, стягнути витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 141-149).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Купченко В.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити. Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Надтока О.В. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 повернулись із відміткою працівників пошти про відсутність адресатів, щодо кожного окремо, за зазначеними ними адресами. Проте відповідачка ОСОБА_2 під особистий підпис була ознайомлена 31 січня 2024 року з матеріалами справи в суді апеляційної інстанції, а безпосередньо про розгляд справи апеляційним судом 29 травня 2025 року була сповіщена 28 квітня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Надтока О.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС про що у справі є докази. Позивач ОСОБА_1 був сповіщений 28 квітня 2025 року повідомленням його представника - адвоката Купченко В.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС. Факт належного сповіщення позивача ОСОБА_1 не заперечував в суді представник - адвокат Купченко В.В., належне сповіщення відповідачки ОСОБА_2 підтвердила в суді її представник - адвокат Надтока О.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 129-126, 136-140, 156-188).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, 14 січня 2021 року ОСОБА_2 надала розписку про те, що взяла у ОСОБА_1 у займ 5 000 доларів США, із зобов`язанням повернути вказану позику до 14 лютого 2021 (а.с. 15).

З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції сторона відповідача заявляла клопотання про призначення в справі судової почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого було відмовлено.

Враховуючи вищевказані заперечення відповідачки, ухвалою (протокольною) суду апеляційної інстанції від 27 лютого 2025 року представника позивача - адвоката Купченко В.В. було зобов`язано надати (у випадку наявності) до суду апеляційної інстанції для огляду оригінал письмової розписки ОСОБА_2 про отримання нею у позику від ОСОБА_1 5 000 доларів США (а.с. 155)

Судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 29 травня 2025 року був оглянутий оригінал розписки від 14.01.2021 року, за якою ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 000 доларів США із зобов`язанням повернути позику до 14.02.2021, та судом посвідчено відповідність оригіналу цієї розписки наявної в матеріалах справи копії розписки, про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 15, 185-188).

При цьому, після огляду в судовому засіданні 29 травня 2025 року оригіналу письмової розписки ОСОБА_2 від 14 січня 2021 року, судом апеляційної інстанції було забезпечено право учасників справи заявити доводи, заперечення (клопотання тощо) про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 185-188).

З огляду на положення ст.ст. 12, 13 ЦПК України, виходячи із засад змагальності і диспозитивності, обов`язку кожної сторони довести обставини, які мають значення для справи і на які сторона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, суд апеляційної інстанції забезпечив реалізацію прав сторін довести перед судом відповідні доводи і заперечення.

При цьому, позивач наданням до суду оригіналу письмової розписки ОСОБА_2 від 14 січня 2021 року про отримання нею від ОСОБА_1 у позику 5 000 доларів США із зобов`язанням повернути вказані гроші до 14 лютого 2021 року, довів перед судом наявність невиконаного відповідачкою ОСОБА_2 грошового зобов`язання.

Проте клопотання (усного або письмового) про призначення судової почеркознавчої експертизи відповідачкою ОСОБА_2 та її представником - адвокатом Надтока О.В. в суді апеляційної інстанції заявлено не було, про що свідчать матеріали апеляційного провадження вказаної справи, протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 155, 185-188).

А відтак, з огляду на положення ЦПК України, відсутні підстави для призначення судової почеркознавчої експертизи апеляційним судом з власної ініціативи та стадії апеляційного розгляду.

Відтак, між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми у розмірі 5 000 доларів США.

При цьому, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження виконання зобов`язань в повному обсязі або частково за вказаним договором позики.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).

Так, згідно умов договору позики від 14.01.2021 року ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 5 000 доларів США, яку зобов`язалась повернути до 14 лютого 2021 року (а.с. 8).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Враховуючи, що кошти, отримані у позику, не повернуті відповідачем, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, наявні правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 - 5 000 доларів США заборгованості у валюті, визначеній договором позики (розпискою) від 14.01.2021 року.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду 18 червня 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності, при цьому, належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності позивач суду не надав, а відтак, позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відзиві на позовну заяву відповідачка заявила про застосування позовної давності.

Як вбачається із змісту розписки від 14 січня 2021 року, відповідач зобов`язалась повернути позику у строк до 14 лютого 2021 року.

Отже, починаючи з 14 лютого 2021 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчувався 14 лютого 2024 року.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 13 червня 2024 року про що свідчить штемпель працівників пошти на конверті поштового відправлення позовної заяви (а.с. 1-5, 16).

Однак, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20 травня 2020 року «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено.

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відтак, врахувавши, що останнім днем для звернення до суду з позовом у межах строку позовної давності було 14 лютого 2024 року, при цьому, з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України було запроваджено карантин, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину, а також враховуючи введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду справи, а перебіг позовної давності, визначений ЦК України, зупиняється на строк дії такого стану, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звернувся до суду із позовом у межах продовженого Законом строку позовної давності.

Таким чином суд першої інстанції не врахував вищевказаних вимог Закону та дійшов помилкового висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, звернувшись до суду з даним позовом 18 червня 2024 року.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Тому на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, слід стягнути з відповідача на користь позивача 2 006,27 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 3 009,40 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Також представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 6 000 грн.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини 1 і 2 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, в позовній заяві стороною позивача заявлено про розподіл судових витрат за результатами розгляду справи судом першої інстанції(а.с. 4-5).

В апеляційній скарзі представник позивача просив стягнути з відповідача 6000 грн. витрат за розгляд справи судом першої інстанції.

На підтвердження повноважень адвоката Купченка В.В. представляти інтереси ОСОБА_1 в суді першої інстанції надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1632840 (а.с. 7); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3400/10 (а.с. 8); договір про надання правничої допомоги від 31 травня 2024 року, укладений між АО «Івашкова, Купченко і партнери» та ОСОБА_1 (а.с. 9-10); додаткову угоду № 2 до договору б/н про надання правничої допомоги від 31.05.24 р. (а.с. 11-12); акт № 2 виконаних робіт від 13.06.2024 року (а.с. 13); квитанція про сплату гонорару згідно додаткової угоди № 2 до договору б/н про надання правничої допомоги від 31.05.24 р. (а.с. 14).

Згідно з п. 3.1. договору про надання правничої допомоги від 31 травня 2024 року, за правничу допомогу, передбачену в п. 1.2. договору клієнт сплачує АО гонорар в розмірі, що буде визначатись додатково сторонами (а.с. 10).

Відповідно до п. 5 Додаткової угоди № 2 до договору б/н про надання правничої допомоги від 31.05.24 р., гонорар АО за підготовку позовної заяви в тому числі ознайомлення з документами, необхідними для підготовки позовної заяви, аналіз документів клієнта, нормативної бази, формування додатків до позовної заяви, подання позовної заяви до суду становить фіксовану суму 6 000 грн. (а.с. 12).

Згідно з актом № 2 виконаних робіт від 13 червня 2024 року, було виконано наступні роботи: підготовка позовної заяви, в тому числі, ознайомлення з документами для підготовки позовної заяви, аналіз чинного законодавства, формування додатків, подання позовної заяви з додатками до суду - 6 год. - 60000 грн. (а.с. 13).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідачки - адвокат Надтока О.В. заперечувала доводи позивача, у т.ч. щодо заявленого розміру судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Перевіривши надані стороною відповідача докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, а саме щодо складання та подання до позовної заяви у сумі 6 000 - грн. є неспівмірним зі складністю справи та не потребувало великого обсягу робіт, а відтак, підлягає зменшенню до 3000 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики (розпискою) від 14.01.2021 року у розмірі 5 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 2 006,27 грн. та 3 009,40 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи районним судом в розмірі 3000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 29 травня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.В. Саліхов