Провадження № 2/641/442/2025 Справа № 641/9165/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Боговського Д.Є.,

за участю секретаря судового засідання Білоконь І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В :

Департамент патрульної поліції звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Департаменту суму в розмірі 244 163,49 грн., відшкодувати судові витрати.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 15.06.2019 о 03-35 годині ОСОБА_1 , керуючи службовим транспортним засобом марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить позивачу Департаменту патрульної поліції, рухаючись по вул. Вишгородській в м. Києві, в районі перехрестя з пр. Правди, виконуючи невідкладне службове завдання, з увімкненими проблесковими маячками червоного та синього кольору та спеціальним звуковим сигналом, відступив від вимог розділу 8 Правил дорожнього руху України, не забезпечивши безпеку дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «Ford Kuga», д.н. НОМЕР_2 , під час дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень, спричинено матеріальну шкоду. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 3.1 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 21.02.2023 відповідача ОСОБА_1 було визнано винним у скоєній ДТП. Внаслідок ДТП власнику транспортного засобу марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , було завдано матеріальну шкоду, розмір якої згідно висновку транспортно-товарознавчого експертного дослідження № 19/13/1-64/ЕД/19 від 01.10.2019 становить 244 163,49 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 1166, 1187, 1192 ЦК України, ст. 134 КЗпП України позивач просить стягнути з ОСОБА_1 шкоду, спричинену останнім внаслідок ДТП.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем ОСОБА_1 подано відзив на позов, в якому він вказує, що свою провину у скоєній ДТП він визнав, однак провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності було закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страхувальника відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. На підставі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідач вказує, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не надано відомостей про виплату страхового відшкодування, чи був автомобіль відремонтований, з моменту експертного дослідження пройшло п`ять років, а тому таке дослідження не може бути доказом розміру завданої шкоди у даній справі. Водночас, згідно положень ст. 1272 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. У разі вчинення протиправних дій поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Посилання позивача на положення ст. 134 КЗпП України необґрунтовано, оскільки кримінальне провадження відносно нього було закрито, тобто ознак кримінального діяння не виявлено, а тому твердження позивача про повну матеріальну відповідальність працівника є безпідставними. Між тим матеріальна відповідальність поліцейських регулюється ще і спеціальним Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», положеннями якого вказано, що особа може бути притягнуто до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди. Позивачем цей трирічний строк пропущений, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

До суду надійшла заява представника позивача Департаменту патрульної полії Кубрака О.І. про розгляд справи за його відсутності із зазначенням щодо підтримання заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

15.06.2019 о 03-35 годині ОСОБА_1 , керуючи службовим транспортним засобом марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Вишгородській в м. Києві, в районі перехрестя з пр. Правди, виконуючи невідкладне службове завдання, з увімкненими проблесковими маячками червоного та синього кольору та спеціальним звуковим сигналом, відступив від вимог розділу 8 Правил дорожнього руху України, не забезпечивши безпеку дорожнього руху, внаслідок чого скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «Ford Kuga», д.н. НОМЕР_2 , під час дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень, спричинено матеріальну шкоду, чим порушив п. 3.1 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Кримінальне провадження № 0000727 закрито постановою від 16.12.2022.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 21.02.2023 у справі № 756/1864/23 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП була закрито у зв`язку із закінченням строків притягненян до адміністративної відповідальності.

Транспортний засіб марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на праві приватної власності належить позивачу Департаменту патрульної поліції, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Згідно висновку транспортно-товарознавчого експертного дослідження № 19/13/1-64/ЕД/19 від 01.10.2019, складеного судовим експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки «Toyota Prius», 2014 року, номер кузова НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить Департаменту патрульної поліції, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 15.06.2019, станом на момент проведення експертного дослідження 01.10.2019, складає 244163,49 грн.

Статтею 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до положень ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України визначено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Статтю 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).

Згідно п.п. ґ) п. 2.1 Правил дорожнього руху України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат Зелена картка (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування Зелена картка.

Положеннями ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, яка діяла на момент дтп, У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 132 КЗпП України).

У відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть:

1) працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям (ст. 133 КЗпП України).

Статтю 134 КЗпП України визначені випадки повної матеріальної відповідальності.

Так, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Так, ними можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Позивачем до суду не надано документів на підтвердження, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Toyota Prius», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент дтп була застрахована у встановленому законом порядку, відсутні відомості про звернення позивача до страхової компанія з питань виплати страхового відшкодування, відсутня інформація про розмір виплаченого страхового відшкодування, а також відсутні відомості про середній місячний заробіток відповідача, що позбавляє суд вирішити питання щодо можливого розміру відшкодування, оскільки матеріали справи містять інформацію про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_1 , тобто в його діях відсутні ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а тому покладати на відповідача повну матеріальну відповідальність за ст. 134 КЗпП України не має підстав.

Враховуючи викладене, суду вважає, що позовні вимоги Департаменту патрульної поліції заявлені необґрунтовано та безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12, 13, 141, 255, 259, 263-265 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач Департамент патрульної поліції, , м. Київ, вул. Федора Ернста,3.

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 .

Суддя Д.Є.Боговський