провадження № 22-ц/824/7015/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Корнієнко Оленою Олександрівною на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про виділення в натурі частки нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року представниця ОСОБА_1 - адвокатка Корнієнко О.О. звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про виділення в натурі частки нерухомого майна, у якому просила:

виділити в натурі 39/100 частки нерухомого майна - житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: частину, яка складається із приміщень: холу (1-1), кімнати (1-2) у прибудові літ. «А2», кімнати (1-3), кімнати (1-4) в житловому будинку літ. «А1», кухня (1-5), санвузол (1-6) в прибудові літ. «а4».

Позовну заяву мотивує тим, що позивачка є власницею 39/100 частки нерухомого майна - житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 228,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Частку нерухомого майна позивач отримала у власність від ОСОБА_2 за договором дарування від 29 липня 1988 року, посвідченим державним нотаріусом 12-ої Київської державної нотаріальної контори Бушмою М.А. (зареєстровано в реєстрі за №5-5914). Відповідно до вказаного договору до позивача переходили 2 кімнати, веранда, кухня, зазначені по плану 1-5, 1-6, 1-2, 1-3 та сарай під літерою «Б».

Нерухоме майно Позивач ділила із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), у якого на праві приватної власності перебувало 61/100 частки вказаного домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

За життя ОСОБА_3 між сторонами не було досягнуто згоди про можливість добровільного виділу в натурі власникам їх часток у житловому будинку. Інформація щодо вступу у спадщину спадкоємцями померлого наразі невідома, але у Державному реєстрі прав на нерухоме майно станом на 26 червня 2024 року власником 61/100 частки домоволодіння все ще є ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з реєстру.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім»» від 18 лютого 2024 року, домоволодіння обох співвласників розділене на ізольовані частини з самостійними виходами, що відповідає критеріям можливості виділу в натурі учасникам спільної часткової власності. З метою виділення в натурі частки майна, на замовлення адвоката Позивача, судовим експертом Контимировою В.В. виготовлено висновок №40/06 за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2024 року. Даним висновком встановлено, що провести поділ домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та виділити в натурі 39/100 частин цього домоволодіння в окрему одиницю як самостійний об`єкт права власності на нерухоме майно, з урахуванням порядку користування, що фактично склався між співвласниками можливо у відповідності до вимог ДБН В.2.2-15:2019 Житлові будинки, при цьому будуть забезпечені максимально однакові умови для співвласників з урахуванням їх часток та ізольоване користування нерухомістю.

02 грудня 2024 року представниця Київської міської ради - Теплюк В.В. подала відзив на позовну заяву, у якому заперечила проти задоволення позову. Вказала, що оскільки у заявника немає права на спадкування, а у випадку встановлення даного факту Київська міська рада буде позбавлена права на визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про виділення в натурі частки нерухомого майна.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Корнієнко Олена Олександрівна 20 січня 2025 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та правильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначила, що під час підготовчих засідань судом не підіймалося питання необхідності встановлення кола спадкоємців померлого співвласника ОСОБА_3 , відсутності доказів, які входять до предмета доказування та мають бути подані до суду (зокрема, додаткові докази наявності права власності у позивача на частку будинку).

Право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації та виникає з моменту державної реєстрації.

Так як протягом 6 місяців з дня смерті ОСОБА_3 його потенційні спадкоємці не оформили належним чином своє право власності на відповідну частку будинку, про що свідчить витяг з реєстру, у Позивача не виникло обов`язку щодо встановлення цих осіб, оскільки вони не стали співвласниками будинку.

Таким чином, станом на дату подання позову живих власників 61/100 частки будинку немає.

Враховуючи це, у позивача немає іншого шляху для реалізації свого права на виділ своєї частки в натурі, окрім звернення з даним позовом до органу місцевого самоврядування, до якого має перейти частка 61/100 як відумерла спадщина в порядку ст. 1277 ЦК України.

Позивач на підтвердження права власності на свою частку будинку (39/100) надала суду декілька доказів: договір дарування частки від 29 липня 1988 року; державний акт на земельну ділянку під будинком від 03 жовтня 2001 року; технічний паспорт на будинок від 2024 року. Ці доказами є належними та допустимими.

Відповідачем не ставився під сумнів факт володіння Позивачем часткою 39/100 будинку.

Вважає, що відмова суду у задоволенні позову на тій підставі, що позивачем не надано належних доказів права власності 39/100 частки нерухомого майна розташованого за адресою АДРЕСА_1 станом на день подачі позову, є проявом надмірного формалізму та штучною перепоною для реалізації позивачем свого прав на виділення частки в натурі.

Крім цього, під час розгляду справи по суті у суду виникло питання стосовно визначення на плані будинку частини позивача. Так, попри двоповерховість будинку, позивачу належить частка лише на першому поверсі, яка визначена штриховкою у експертному висновку №40/06 судового експерта Контимирової В.В. за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 17 червня 2024 року про можливість виділу частки.

Оскільки співвласники володіли будинком протягом великого проміжку часу, загальна площа будинку логічно збільшувалася за рахунок перебудов та добудов. Частка ОСОБА_3 збільшилася внаслідок добудови житлових приміщень, тому після 2013, коли було запроваджено єдину державну інформаційну систему з відомостями про права на нерухоме майно, їх обтяження, аби ввести в експлуатацію добудовану частину, він вніс дані про своє право власності у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відкривши відповідний розділ щодо будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, відомості про володіння 61/100 ОСОБА_3 наявні у витязі з реєстру №384475611 від 26 червня 2024 року.

Відомості щодо ОСОБА_1 у вказаному реєстрі не містяться, оскільки збільшення площі її частки у порівнянні з площею, зазначеною у договорі дарування від 1988 року, відбувалося внаслідок уточнення розмірів та уточнення цільового призначення кімнат будинку, що згідно постанови КМ України від 12 травня 2023 року №488 «Про деякі питання проведення технічної інвентаризації» не потребує дозвільних документів та введення в експлуатацію (дана інформація підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності від 18 лютого 2024 року).

Позивач не претендує на визнання права власності на спадкове майно (або його частину) померлого співвласника будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а лише хоче реалізувати своє право на виділення в натурі своєї частки зі спільної часткової власності.

Частка померлого співвласника чітко визначена, відомості про неї та її власника внесені у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, факт смерті власника встановлено. Тобто Відповідач має цілковиту можливість для визнання частки 61/100 будинку відумерлою спадщиною та передачі її у комунальну власність у будь-який час, незалежно від результату вирішення даної справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Корнієнко Оленою Олександрівною на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради про виділення в натурі частки нерухомого майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

31 січня 2025 року представниця Київської міської ради - Малуєва Світлана Олександрівна подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказала, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Представниця відповідача також заперечила проти задоволення клопотання апелянтки про подання нових доказів на стадії апеляційного провадження.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 та її представниця - адвокатка Корнієнко Олена Олександрівна доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі державного акту від 03 жовтня 2001 року ОСОБА_1 володіє земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , яку передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель на підставі рішення Київської міської ради №160-2/662 від 23 грудня 1999 року.

Відповідно до договору дарування від 29 липня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом 12-ої Київської державної нотаріальної контори Бушмою М.А. (зареєстровано в реєстрі за №5-5914) позивач отримала у власність від ОСОБА_2 39/100 частки нерухомого майна - житлового будинку з відповідною частиною господарчих будівель та побутових споруд, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на 61/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді наданої Центральним відділом ДРАЦС від 18 червня 2024 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть №16732.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Експертне бюро «Рідний дім»» 18 лютого 2024 року, домоволодіння обох співвласників розділене на ізольовані частини з самостійними виходами, що відповідає критеріям можливості виділу в натурі учасникам спільної часткової власності.

Судовим експертом Контимировою В.В. виготовлено висновок №40/06 за результатами проведеної будівельно-технічної від 17 червня 2024 року. Даним висновком встановлено, що провести поділ домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та виділити в натурі 39/100 частин цього домоволодіння в окрему одиницю як самостійний об`єкт права власності на нерухоме майно, з урахування порядку користування, що фактично склався між співвласниками можливо у відповідності до вимог ДБН В.2.2-15:2019 Житлові будинки, при цьому будуть забезпечені максимально однакові умови для співвласників з урахуванням їх часток та ізольоване користування нерухомістю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є спадкоємцем померлого ОСОБА_3 , а тому не має права спадкування; позивачем не визначено коло спадкоємців. Крім того, позивачем не надано належних доказів права власності 39/100 частки нерухомого майна розташованого за адресою АДРЕСА_1 станом на день подачі позову.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з нижченаведених підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Тобто, статус спільної власності двох або більше осіб залежить від визначення чи не визначення часток кожного зі співвласників у праві власності: якщо такі частки визначені - право власності належить співвласникам на праві спільної часткової власності, а якщо частки співвласників у праві власності не визначені - спільна власність є спільною сумісною власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частиною першою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

На підтвердження наявності у позивачки права власності на 39/100 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 до позовної заяви долучено копію договору дарування, укладеного 29 липня 1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого державним нотаріусом 12-ої Київської державної нотаріальної контори Бушмою М.А. за реєстровим №5-5914.

За вказаним договором ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 39/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарчих будівель та побутових споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 . На зазначеній земельній ділянці розташований один одноповерховий шлакоблочний жилий будинок загальною жилою площею 64,8 кв.м., два сараї, вбиральня, зазначені по плану під літ. «Б», «Г» та «В».

В користування обдарованої ОСОБА_1 поступає: частина будинку, що складається з двох кімнат, веранди, кухні, зазначених по плану 1-5, 1-6, 1-2, 1-3, сарай під літ. «Б».

Відповідно до штампу на звороті договору, 17 серпня 1988 року договір зареєстровано у Київському БТІ, реєстрова книга №17734.

За висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Отже, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності на нерухомість необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право.

За визначенням статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Це загальне правило цивільного законодавства доповнюється спеціальною нормою пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З урахуванням наведеного, не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції щодо недоведеності ОСОБА_1 належності їй на праві власності 39/100 частки нерухомого майна розташованого за адресою АДРЕСА_1 станом на день подачі позову, адже договір дарування від 29 липня 1988 року є чинним, у зв`язку з чим породжує для позивачки правомочності власника набутої частки домоволодіння, у тому числі права виділу її в натурі.

Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст.367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Подаючи разом з апеляційною скаргою клопотання про долучення нових доказів, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Корнієнко О.О. пропустила визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, а також не навела причин, що об`єктивно не залежали від неї подати клопотання разом із позовною заявою, або ж до суду першої інстанції з аналогічним клопотанням про поновлення процесуального строку (з урахуванням того, що необхідність подачі таких доказів виникла у суді першої інстанції під час розгляду справи по суті). На підставі встановленого, вказане клопотання суд залишає без задоволення.

В той же час, за Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 61/100 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 квітня 2006 року державним нотаріусом Черноморченко О.В. за реєстровим №2047/05.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За приписами частин 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а відсутність реєстрації права власності не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У позовній заяві позивачка зазначила, що інформація про вступ у спадщину спадкоємцями померлого наразі невідома, але у Державному реєстрі прав на нерухоме станом на 26 червня 2024 року власником 61/100 частки домоволодіння все ще є ОСОБА_3 . Оскільки 6-місячний строк на прийняття спадщини пройшов, а спадщина вочевидь не була прийнята, позивач звернулася до суду з позовом саме до Київської міської ради.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

У розумінні ст. 12 ЦПК України, принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Принцип змагальності судового провадження охоплює собою право особи, крім можливості подавати власні докази, знати про існування всіх представлених доказів та пояснень іншими учасниками справи, оскільки вони можуть вплинути на рішення суду.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (див. постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №761/23904/19, від 20 січня 2021 року у справі №203/2/19).

Натомість правовим наслідком незалучення до участі у справі співвідповідачів є порушення конституційного права на судовий захист, оскільки особи не беруть участі у справі, вирішення якої може безпосередньо вплинути на їх права, свободи, інтереси або обов`язки та не реалізують комплексу своїх процесуальних прав.

Якщо заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків іншої особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача, не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

У цій справі на час звернення позивачки до суду (червень 2024 року) не минув 1 рік з дня смерті ОСОБА_3 , після спливу якого на підставі ч. 2 ст. 1277 ЦК України у територіальної громади міста Києва виникло б право на подання заяви про визнання спадщини відумерлою.

Крім того, за відсутності інформації про відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , передчасно стверджувати про відсутність спадкоємців у останнього. Адже, як зазначалося вище, спадщина належить спадкоємцю з дня її прийняття у встановленому законом порядку, а не з дня державної реєстрації права власності на неї.

При цьому, ч. 7 ст. 81 ЦПК України встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до Київської міської ради є передчасним, адже остання не набула у встановленому законом порядку правомочностей власника 61/100 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Корнієнко Оленою Олександрівною - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради про виділення в натурі частки нерухомого майна.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28 травня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова