ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1455/25 Справа № 183/4632/23 Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року у складі судді Оладенко О.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп, Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської Анастасії Вікторівни, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє Іжовський Віталій Дмитрович, виконавчий комітет Новомосковської міської ради як орган опіки та піклування про припинення права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із уточненим в ході розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 11 липня 2008 року між нею та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір, за умовами яйого отримала кредитні кошти у розмірі 57767,36 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, вона передала вищезазначену квартиру в іпотеку банку.

Позивач зазначає, що 14 лютого 2022 року приватним нотаріусом Римською А.В. здійснену державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Вважає дії щодо реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» протиправними, оскільки для придбання квартири вона додатково до кредитних коштів додала кошти з власних заощаджень, у квартирі зареєстровано місце проживання малолітньої дитини, реєстрацію на нового власника здійснено у період дії трьох заборон відчуження.

Зазначає, що для державної реєстрації за іпотекодержателем предмета іпотеки слугує або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі, проте, такий договір не укладався та не існує.

Враховуючи викладене, вимушена звернутися до суду за захистом свої прав та просити суд скасувати рішення приватного нотаріуса Римської А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 63554060 від 18 лютого 2022 року, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №46789421 від 14 лютого 2022 року про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , припинити право власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на вищезазначену квартиру з одночасним поновленням її права власності на вказану квартиру.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №46789421 від 14 лютого 2022 року про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Припинено право власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 з одночасним поновленням права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості щодо передачі права власності на предмет іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передання права власності на предмет іпотеки між сторонами не укладався, а тому рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрацію за ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп права власності на спірну квартиру, було прийнято державним реєстратором з порушенням приписів законодавства, оскільки при його прийнятті не було перевірено наявність факту виконання відповідних умов правочину, з якими закон та відповідний правочин пов`язує можливість переходу права власності до іпотекодержателя, а тому наявні підстави для скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру з одночасним поновленням права власності позивача, яке у повній мірі відповідає захисту порушених прав та інтересів останньої.

Не погодившись з таким рішенням суду, ТОВ ФК Дніпрофінансгруп звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення в частині задоволення позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, а судом першої інстанції невірно встановлено правильний спосіб захисту порушеного права позивача. Судом першої інстанції не враховано висновків Верховного суду, які є обов`язковими для застосування судом під час розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з огляду на наступне.

Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 11 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») був укладений кредитний договір №849715/ФЛ, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 57767,36 доларів США за програмою Нове житло строком до 10 серпня 2022 року, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,49% річних, що обчислюються виходячи із 360 днів у році. Цільовим використанням кредиту є проведення розрахунків по договору купівлі-продажу від 11 липня 2008 року, що укладений між нею та ОСОБА_4 , за умовами якого позичальник придбає у власність нерухоме майно 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; оплата комісії.

В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів та інших платежів позичальник (майновий поручитель» укладає з банком договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з інформаційної довідки від 20 лютого 2022 року, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, ВКМ 094833 від 11 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. р.№2644. У зазначеній довідці також наявна інформація про зареєстровану іпотеку; про обтяження від 10 квітня 2014 року, 04 листопада 2015 року; про заборону відчуження нерухомого майна від 11 липня 2008 року.

11 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» був укладений договір іпотеки № 849715/ФЛ-3, за умовами якого ОСОБА_1 , як іпотекодавець, передала ВАТ КБ «Надра», як іпотекодержателю, з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 849715/ФЛ від 11 липня 2008 року, в іпотеку вказану вище квартиру.

Відповідно до підпункту 3.3.5 пункту 3.3 статті 3 вищезазначеного договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане.

За змістом пункту 4.4 статті 4, пункту 5.1 статті 5 договору іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання в цілому або в тій чи іншій його частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором, іпотекодержатель має право реалізувати своє право іпотеки та звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим договором.

Так, згідно з пунктом 5.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, домовленості сторін на передачу іпотекодержателю права власноті на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону Україні «Про іпотеку».

Відповідно до пункту 5.4 договору іпотеки іпотекодержатель має право на свій розсуд вибирати умови та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених пунктом 5.3 цього договору.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору про відступлення прав вимоги №GL№718070_І_З від 17 липня 2020 року, ПАТ «КБ «Надра» відступило ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп право вимоги за іпотечним договором, укладеним із ОСОБА_1 , предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

14 грудня 2020 року новий кредитор ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп направило ОСОБА_1 вимогу/іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості в розмірі 2425692,49 грн., та намір у разі невиконання цієї вимоги реалізувати права іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки.

Дана вимога/повідомлення безпосередньо вручена ОСОБА_1 30 грудня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

08 лютого 2022 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за яким проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 63554060 від 18 лютого 2022 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп (номер запису про право власності 46789421).

При цьому підставою виникнення у ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп права власності на зазначене нерухоме майно вказано договір іпотеки №849715/ФЛ-З від 11 липня 2008 року та договір про відступлення прав вимоги №№GL№718070_І_З від 17 липня 2020 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості щодо передачі ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп права власності на предмет іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передання права власності на предмет іпотеки між ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп та ОСОБА_1 не укладався, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 лютого 2022 року та реєстрацію за ТОВ "ФК Дніпрофінансгруп права власності на спірну квартиру, було прийнято державним реєстратором з порушенням приписів законодавства, оскільки при його прийнятті не було перевірено наявність факту виконання відповідних умов правочину, з якими закон та відповідний правочин пов`язує можливість переходу права власності до іпотекодержателя, що є підставою для скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру з одночасним поновленням права власності позивача.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому суд першої інстанції помилково констатував необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже неспроможний надати особі ефективний захист її прав.

Водночас колегія суддів зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України №1952.

Зважаючи на те, що з 16 січня 2020 і на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що не звернув уваги суд першої інстанції, колегія суддів суду зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований в оскаржуваному рішенні, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно.

Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19.

Відповідно до норм статей 16 ЦК України та 20 ГК України права та законні інтереси захищаються, у тому числі, шляхом визнання наявності або відсутності прав. За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність. Велика Палата Верховного Суду у справі 916/1415/19 погодилася з такими висновками і вважає, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19).

Звертаючись з позовом до суду, позивач просив скасувати рішення приватного нотаріуса Римської А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 63554060 від 18 лютого 2022 року; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №46789421 від 14 лютого 2022 про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , будинок; припинити право власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на вищезазначену квартиру з одночасним поновленням права власності позивача на вказану квартиру, тобто в даному випадку позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

При цьому варто зазначити, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги ані наведені норми законодавства, ані практика Верховного Суду в аналогічних правовідносинах та судових спорах.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення в оскаржуваній частині про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 6441,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп - задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6441,60 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 21 травня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна