КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8796/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ященка Сергія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 січня 2025 року у складі судді Батовріної І.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на частину спільного сумісного майна подружжя, стягнення грошової компенсації,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив:

- визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль марки ВАЗ 11183, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб. см.;

- виділити вказаний автомобіль у власність ОСОБА_1 і стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - частину ринкової вартості автомобіля в сумі 48 820 грн, а також вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 15 жовтня 2022 між сторонами було укладено шлюб, який 23 травня 2023 розірвано. Під час шлюбу сторони за спільні сумісні кошти подружжя придбали автомобіль ВАЗ 11183, 2008 року випуску, об`єм двигуна 159 6куб.см. При цьому, в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу в якості власника був вказаний лише відповідач. Після розірвання шлюбу відповідачка залишила спірний автомобіль собі та стала одноосібно ним користуватися, жодної грошової компенсації вартості половини автомобіля позивачу не сплатила.

Позивач вважає, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя та повинен бути поділений між співвласниками виходячи з того, що кожному з них фактично належить по частині спірного автомобіля. Позивач не заперечує, щоб автомобіль залишився відповідачці, однак бажає стягнути з неї половину середньої ринкової вартості зазначеного автомобіля.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 23 січня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію замість його 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «ВАЗ 11183», 2008 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб.см. в розмірі 1/2 частини ринкової вартості автомобіля, що становить 48 820 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в розмірі 1 075 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Ященко С.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що свідок ОСОБА_3 жодного разу не викликався у судові засідання та судом його не було допитано, хоча клопотання представника відповідачки про його виклик до суду та допит задоволено ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року.

Вказує, що позивачем у ході судового розгляду не надано суду жодного належного та допустимого доказу своїх тверджень, зазначених у позовній заяві, щодо придбання автомобіля марки ВАЗ-11183, 2008 року випуску, об`єм двигуна 1596 куб.см за спільні кошти в інтересах сім`ї.

Посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом взято до уваги виключно той факт, що спірний транспортний засіб був придбаний під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі, та свідчення свідка ОСОБА_4 (матері відповідачки), яка пояснила, що була присутньою на весіллі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зі слів сина знає, що їм на весілля подарували значну суму грошових коштів, яка була передана на зберігання батькам ОСОБА_1 та за яку в подальшому молодята придбали спірний автомобіль. Однак, ні сам позивач, ні відповідачка, ні інші свідки, які допитані в суді, не підтвердили свідчення ОСОБА_4 щодо передачі весільних коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 батькам останньої.

Звертає увагу, що у даному випадку придбання автомобіля хоча й відбулось у період шлюбу, але не за кошти подружжя, а за кошти батьків одного з подружжя, тобто відповідачки, з подальшою передачею саме відповідачці, як подарунок, хоча і без нотаріального оформлення, тому цей транспортний засіб не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, кому був подарований, тобто ОСОБА_1 . Тому сам по собі факт придбання спірного автомобіля в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому автомобілю статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні адвокат Ященко С.М. в інтересах ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Зі справи убачається, що позивач та відповідачка з 15 жовтня 2022 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 23 травня 2023 року було розірвано (а.с. 9-11 т.1).

У період шлюбу сторони придбали автомобіль ВАЗ 11183 кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , 2008 року випуску, синього кольору, який 11 березня 2023 року, який було зареєстровано за відповідачкою (а.с. 59 т.1).

Згідно інформації, яка міститься у відповіді Територіального сервісного центру МВС №3243 від 12 квітня 2024 року 24 листопада 2023 року спірний автомобіль було перереєстровано з відповідачки на нового власника (а.с. 58 т.1).

Відповідно до листа № 32 від 02 серпня 2023 року судовим експертом Петрушанко В.Ф. визначено орієнтовну (середню) вартість, аналогічного автомобіля ВАЗ 11183, 2008 року випуску станом на 02 серпня 2023 року та установлено в сумі 97 640 грн (а.с. 13 т.1).

Вирішуючи спір, районний суд дійшов висновку, що спірний автомобіль придбано сторонами в період шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, їх частки є рівними, тому за кожним із сторін визнав право власності на частину вказаного майна.

Встановивши, що сторони придбали спірний автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі і що відповідачка розпорядилася зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди позивача, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що за таких обставин останній має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. А визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, місцевий суд правомірно виходив з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, визначається виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, остільки вони відповідають обставинам справи та правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У матеріалах справи відсутні докази на спростування установленої судовим експертом Петрушанко В.Ф. ринкової вартості спірного автомобіля в сумі 97 640 грн, відчуженого відповідачкою без згоди позивача, а тому районний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав до стягнення з ОСОБА_1 на користь іншого подружжя частини його вартості, що становить 48 820 грн.

Оскільки спірний транспортний засіб придбаний у шлюбі й основною метою звернення у суд із позовом є стягнення з відповідачки грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на спірне майно, а тому районний суд обґрунтовано вважав, що вимога про визнання майна спільною сумісною власністю сторін не є ефективним способом захисту цивільного права.

Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль був придбаний батьками відповідачки для неї особисто колегія суддів відхиляє та оцінює критично, оскільки належних доказів, що підтверджують вказані обставини суду не надано ні в суді першої, ні під час перегляду справи в апеляційній інстанції.

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Ященка Сергія Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 23 січня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 червень 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: