НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24 квітня 2025 рокуСправа № 322/2153/24

Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Гасанбекова С.С.,

при секретарі судового засідання Коваль О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом:ОСОБА_1
до:ОСОБА_2
про:визнання дійсним договору міни, визнання права власності на 1/3 частини житлового будинку.

13 грудня 2024 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов вищезазначений цивільний позов, в якому позивач просив суд:

- визнати договір міни № 1113 від 25.10.1995, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений на Запорізькій універсальній біржі «Україна» ЛТД за реєстровим № 54, дійсним;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 23.12.2024 було відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив таке.

25 жовтня 1995 року, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони було укладено договір міни нерухомості № 1113 на Запорізькій Універсальній біржі «Україна ЛТД», відповідно до якого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обміняли належну їм квартиру АДРЕСА_2 на належний ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Після укладення вказаного договору право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у Комунальному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Правочин обома сторонами повністю виконаний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , після його смерті відкрилася спадщина, від якої позивач з братом відмовились, але матері позивача ОСОБА_2 нотаріусом було відмовлено в оформленні спадщини на частку будинку у зв`язку з тим, що договір міни не був посвідчений нотаріально.

У 2011 році ОСОБА_4 звернулася до Новомиколаївського районного суду Запорізької області з позовною заявою про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відповідачами по справі. Разом з тим, ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. За результатами розгляду справи 01.11.2011 судом прийнято рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_2 , визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 та визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , тобто на частину житлового будинку (1/3) що належала за договором міни ОСОБА_2 і частину будинку (1/3), що належала покійному ОСОБА_3 .

Виходячи з наведеного, посилаючись на норми ЦК УРСР 1963 року, ст. 58 Конституції України, ст.ст. 15, 328, 392 ЦК України, позивач просив задовольнити заявлені вимоги.

Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву, а також не надіслав до суду будь-яких заяв та клопотань.

Ухвалою суду від 25.02.2025 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи неявку в судове засідання 24.04.2025 всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

З огляду на те, що відповідач, який був належним чином повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув та не повідомив суд про причини неявки, а також не подав відзиву, беручи до уваги відсутність заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи, у судовому засіданні 24.04.2025 судом, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.

Суд, розглянувши матеріали та з`ясувавши обставини цивільної справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності,

встановив:

25 жовтня 1995 року, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони було укладено договір міни нерухомості № 1113 на Запорізькій Універсальній біржі «Україна ЛТД», відповідно до якого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обміняли належну їм квартиру АДРЕСА_2 на належний ОСОБА_4 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право спільної сумісної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Комунальним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується реєстраційним посвідченням від 31.10.1995.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 01.11.2011 по справі № 2/0817/273/11 було задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини житлового будинку із надвірними господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 .

Під час розгляду справи № 2/0817/273/11 судом було встановлено, що сторонами було здійснено обмін квартири на житловий будинок, проте у встановленому порядку обмін оформлений не був.

Право власності ОСОБА_2 на 2/3 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.12.2017 № 106742634.

Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 241 ЦК УРСР 1963 року, чинного на момент укладення спірного договору, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

Згідно зі ст. 242 ЦК УРСР 1963 року, до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 № 697-ХІІ, чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарні біржі» від 10.12.1991 № 1956-ХІІ (в редакції на час укладення спірного договору) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 цього Закону встановлювалось, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 вказаного Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Згідно зі статтею 41 ЦК УРСР 1963 року (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК УРСР 1963 року угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас, згідно зі статтею 47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. При цьому, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарні біржі» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, на час укладання спірного договору існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК УРСР 1963 року договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарні біржі», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Положення статті 227 ЦК УРСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26.11.2018 в справі № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18), від 01.04.2020 в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 21.07.2021 в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).

Таким чином, угоди щодо купівлі-продажу (міни) на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Частина друга статті 220 ЦК України містить положення аналогічні нормам ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, відповідно до яких, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Фактичне виконання договору міни нерухомості від 25 жовтня 1995 року № 1113 підтверджується рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 01.11.2011 по справі № 2/0817/273/11.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

З огляду на викладене, суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, позовну вимогу про визнання дійсним договору міни нерухомості від 25 жовтня 1995 року № 1113, а відтак підлягає задоволенню і похідна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До позовної заяви позивачем додано квитанцію від 29.11.2024 № 12, якою підтверджується сплата ним судового збору в розмірі 2465,90 грн., отже відповідна сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 200, 258, 259, 263 265, 268, 273, 280 ЦПК України, суд

вирішив:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити повністю.

2. Визнати дійсним договір міни нерухомості від 25 жовтня 1995 року № 1113, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з іншої сторони, зареєстрований Запорізькою універсальною біржою «Україна» ЛТД.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2465,90 грн. (дві тисячі чотириста шістдесят п`ять гривень 90 коп.).

5. Реквізити учасників справи:

- позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Запорізького апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 24 квітня 2025 року.

Суддя С.С. Гасанбеков