Справа № 367/7856/21
Провадження №2/367/642/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань Миколаєнко П.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і земельною ділянкою.

Обґрунтовуючи позов, позивачка зазначає, що 06 вересня 2008 року між нею та відповідачем Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції укладено шлюб, актовий запис №398. У шлюбі народилася спільна дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12.03.2020 у справі №367/9010/19 шлюб між сторонами розірвано.

Позивачка зазначає, що у 2006 році вона брала участь в програмі «СуперШанс 2007» і виграла квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була оформлена на позивачку на підставі: договору про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року, укладеного між нею і ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ»; додаткових угод №№ 1 від 15 квітня 2008 року, 2 від 25 вересня 2009 року, 3 від 15 травня 2010 року до договору про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року; свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва № 118 від 15 травня 2010 року; договору уступки майнових прав №118 від 30 листопада 2006 року; договору цесії б/н від 12 січня 2007 року, квитанції № 243861 від 29 листопада 2006 року.

Вказує, що 15 липня 2010 року вона продала вказану квартиру за 508 419,00 грн, що підтверджується договором про відступлення права вимоги (цесії), укладеним між нею і ОСОБА_6 .

Позивач стверджує, що за гроші, отримані від продажу зазначеної квартири вона купила в тому числі: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , за 85408,00 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 29 жовтня 2010 року, укладеного між нею і ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В., зареєстровано в реєстрі за № 1920; земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за 263 512,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2010 року, укладеним між нею і ОСОБА_7 , посвідченим приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1923.

Посилаючись на п.3 ч.1 ст. 57 СК України, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, позивачка вважає, що вказаний житловий будинок і земельна ділянка є її особистою приватною власністю.

Також, позивачка зазначає, що відповідач проживає у спірному житловому будинку, не визнає, що житловий будинок і земельна ділянка є її особистою приватною власністю.

Крім того, позивачка зазначає, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказує, що створила нову сім`ю. 12 грудня 2020 року між позивачкою та ОСОБА_8 був зареєстрований шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 вона народила дитину ОСОБА_9 , однак з сім`єю вимушено проживає в орендованому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується договором найму (оренди) нерухомого майна від 17 березня 2021 року.

Позивачка зазначає, що разом із своєю сім`єю бажає проживати в спірному будинку, але проживання в ньому відповідача заважає цьому. Тому вважає, що відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і земельною ділянкою і виселений з вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Враховуючи викладене, позивачка ОСОБА_3 просить:

-визнати її особистою приватною власністю житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , і земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

-усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 і земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням і земельною ділянкою і виселити його з вказаного житлового будинку з надвірними будівлями.

Не погоджуючись із позовною заявою відповідач ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, посилаючись на наступні обставини.

Зокрема, представник відповідача зазначає, що позивачкою не підтверджено, яку саме квартиру вона виграла в програмі «СуперШанс 2007».

Так, позивачка у своїй позовній заяві зазначає, що у 2006 році брала участь в програмі «СуперШанс 2007» і виграла квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Звертає увагу суду, що позивачкою на підтвердження своїх вимог до позовної заяви було додано копію сертифіката учасника, копію гарантійного листа та копію публікацій в газеті на трьох сторінках.

Втім, зі змісту сертифіката та гарантійного листа неможливо встановити про виграш якої саме квартири йде мова, за якою адресою вона знаходиться, яка її площа, технічна характеристика тощо. Публікації в друкованих засобах масової інформації не можуть слугувати належним доказом на підтвердження факту виграшу квартири Позивачкою.

Так, Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який підтверджував би факт виграшу Позивачкою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак зазначене залишається лише голослівними твердженнями. Ані договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 118 від 23 листопада 2006 року, укладеного між Позивачкою і ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ», ані додаткові угоди №№ 1 від 15 квітня 2008 року, 2 від 25 вересня 2009 року, 3 від 15 травня 2010 року до договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 118 від 23 листопада 2006 року, ані свідоцтва про участь у фонді фінансування будівництва № 118 від 15 травня 2010 року, ані договору уступки майнових прав № 118 від 30 листопада 2006 року, ані квитанції № 243861 від 29 листопада 2006 року Позивачка до позовної заяви не додала.

Отже, копія сертифіката учасника, копія гарантійного листа та копії публікацій в газеті на трьох сторінках не є належними доказами виграшу Позивачкою квартири за адресою: АДРЕСА_1 у розумінні ст. 77 ЦПК України.

Також, представник відповідача зазначає, що позивач не надає жодних документів, які дозволили б встановити суму коштів, що передавалася за Договором відступлення права вимоги від 15 липня 2010 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 15 липня 2010 року Позивачка продала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за 508 419 (п`ятсот вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) гривень 00 коп., що підтверджується Договором про відступлення права вимоги (цесії), укладеного між Позивачкою та ОСОБА_6 .

За гроші, отримані від продажу зазначеної квартири Позивачка купила у тому числі спірні житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку.

Задля підтвердження вищезазначених тверджень, Позивачкою була додана до позовної заяви копія Договору відступлення права вимоги (цесії) від 15 липня 2010 року. Так, в порядку та на умовах зазначеного Договору, Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і він стає Довірителем за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року між Цедентом і ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ».

Втім, зі змісту вищевказаного Договору неможливо встановити про який саме об`єкт будівництва йде мова. Крім того, договір не є первинним обліковим документом і не може свідчити про фактичне виконання дій.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, договір свідчить лише про намір виконання дій в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Втім, позивачкою не надано доказів сплати їй грошової суми в розмірі 508 419 (п`ятсот вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) гривень 00 коп., а наявність лише Договору відступлення права вимоги не може свідчити про фактичне виконання договору та передачу коштів, відповідно.

Також, представник відповідача вказує, що договір купівлі-продажу спірного будинку та земельної ділянки був укладений за час перебування позивачки та відповідача у зареєстрованому шлюбі, а тому належить до спільної сумісної власності.

Отже, придбавши нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку під час перебування в шлюбі, позивачка та її колишній чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до вищезазначених положень та їх право на рівні частки в майні презюмується .

Крім того, представник відповідача зазначає, що за час шлюбу між позивачкою та відповідачем було істотно поліпшено вартість спірного житлового будинку та земельної ділянки. Згідно звітів про оцінку нерухомого майна та земельної ділянки, наданих позивачем, зазначені поліпшення не були враховані.

Позивачка разом з позовною заявою додала висновки про вартість майна, складені ТОВ «БІНОМ-ГРУП» від 30 вересня 2021 року, відповідно до яких, ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , складає 385 000 (триста вісімдесят п`ять тисяч) грн, а ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 складає 1254500 (один мільйон двісті п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Представник відповідача наголошує, що з моменту придбання спірного житлового будинку та до дати проведення оцінки вищезазначеного майна, позивачкою та її колишнім чоловіком - відповідачем були здійсненні значні поліпшення, які не були враховані у наданих позивачкою висновках. Так, були виконані роботи з реконструкції житлового будинку. Зокрема по зовнішньому периметру раніше існуючого житлового будинку влаштовано фундамент, стіни першого поверху та облаштовано мансардний поверх. У прибудові, а саме у приміщеннях житлової кімнати та кухні, а також санвузла та коридору виконано демонтаж існуючого перекриття, та влаштовано нове дерев`яне перекриття з обпиранням на нові несучі конструкції житлового будинку та збільшено висоту стелі з Н= 2,30 м до М = 2, 96 м (згідно замірів). У житловій кімнаті влаштовано сходи між першим і мансардним поверхами. Тим часом прибудова зазнала перебудови зі збільшенням габаритних розмірів, зокрема збільшення глибини, ширини та висоти стелі. Влаштовано нову перегородку.

Відтак, згідно висновку експерта № 784/11/2021 за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, складеного ТОВ «Експертно-дослідна служба України» 01.11.2021 року за заявою (запитом) ОСОБА_4 , дійсна ринкова вартість житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в цінах станом на 28.09.2021 (без урахування земельного компоненту) становить 1 455 775 (один мільйон чотириста п`ятдесят тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень 00 коп., з яких: 507 400 грн - дійсна (ринкова) вартість житлового будинку (літ. «А») із господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 в цінах на 28.09.2021. (грн); 948 375 грн - вартість будівельних робіт з реконструкції будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 в цінах на 28.09.2021. Дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :01:118:0129, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , складає 876 300 (вісімсот сімдесят шість тисяч триста) гривень.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Враховуючи вищевикладене та те, що за час перебування в шлюбі позивачки з відповідачем, внаслідок спільних трудових та фінансових затрат, було здійснено поліпшення спірного будинку. Збільшення вартості та площі будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вартість житлового будинку після проведення реконструкції збільшилася на 65%, значно збільшились і розміри самого будинку, що підтверджується висновком експерта №784/11/2021 за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, складеним ТОВ «Експертно-дослідна служба України» 01.11.2021, а тому з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя, є підстави для визнання об`єкта таким, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №214/6174/15-ц.

Проте, позивачкою не надано належних та обґрунтованих доказів на спростування спільності спірного майна. А відтак, позовні вимоги про визнання особистою приватною власністю позивачки житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки не підлягають задоволенню.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 листопада 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 16 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, допитавши свідків, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як видно із долученої позивачкою копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , 09 листопада 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , актовий запис №628, після реєстрації розірвання шлюбу позивачці присвоєно прізвище « ОСОБА_12 ».

Судом встановлено, що 06 вересня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, про що складено актовий запис №398, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася спільна донька ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі №367/9010/19 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 06.09.2008 Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №398. Рішення набрало законної сили 13.04.2020.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2020 року у справі №367/89/20 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про визначення місця проживання дитини задоволено, визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю ОСОБА_3 за місцем її проживання.

Як видно із долученого позивачкою Сертифікату учасника програми лояльності СуперШанс 2007, виданого ЗАТ «Видавнича група «Сегодня», ОСОБА_11 як постійний та активний читач газети «Сегодня», отримала в подарунок квартиру в м. Києві.

Відповідно до Гарантійного листа від 26 грудня 2006 року, виданого директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Промо технології» Дмитрієвим Ю.Д. та керівником проекту «Супер шанс 2007» Волковою Ю., адресованого ОСОБА_11 , повідомлено, що рекламне агентство «Промо Технології», яке є організатором програми «СуперШанс 2007», отримало від ОСОБА_11 картку-оригінал, ID код якої зареєстрований як виграшний. Ця картка дає право на придбання головного заохочення квартири в м. Києві по спеціальній ціні. Оформлення квартири на ім`я ОСОБА_11 призначено на 10 січня 2007 року у видавництві газети «Сегодня». При собі необхдно мати документи, що посвідчують особу та оплату спеціальної ціни.

Також, судом досліджено статтю в газеті «Сегодня», випуск номер 298 к (2539) від 30.12.2006, копія якої долучена до позовної заяви позивачкою, про те, що 19-річна студентка ОСОБА_13 отримала головний приз по Програмі лояльності читачів «Супер Шанс-2007» - квартири в АДРЕСА_4 , квартира придбана у фінансово-інвестиційної компанії «МІТЕХ».

Відповідно до Договору про відступлення права вимоги (цесії) від 15 липня 2010 року, ОСОБА_3 (Цедент) та ОСОБА_6 (Цесіонарій), уклали даний договір, відповідно до п.1 якого Цедент відступає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає довірителем за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 року між Цедентом і ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ» (надалі іменується «Управитель»). Відповідно до п.3 Договору, право вимоги, що відступається цесіонарієві, засвідчується наступними документами: 1) Договір про участь у фонді фінансування будівництва між Цедентом та ТОВ «Фінансова компанія «МІТЕХ» №118 від 23.11.2006; 2) Додаткові угоди №№1 від 15.04.2008 р., 2 від 25 вересня 2009 р., 3 від 15 травня 2010 р. до Договору про участь у фонді фінансування будівництва №118 від 23 листопада 2006 р.; 3) Свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва №118 від 15 травня 2010 р.; 4) Договір уступки майнових прав №118 від 30 листопада 2006 р.; 5) Договір цесії б/н від 12 січня 2007 р.; 6) Квитанція №243861 від 29.11.2006 р. За передання права вимоги по цьому договору Цесіонарій сплачує цеденту грошові кошти в сумі 508 419 (п`ятсот вісім тисяч чотириста дев`ятнадцять) грн. 00 коп. в момент підписання цього Договору. Згідно із п. 10 Договору, Цедент підтверджує, що між ним та ОСОБА_14 проведені розрахунки в повному обсязі згідно Договору цесії від 12 січня 2007 року та жодних претензій щодо виконання умов договору між ними немає.

Згідно із Договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 29 жовтня 2010 року, вказаний договір укладено між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець), відповідно до п.1 якого продавець передала, а покупець прийняла житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , житловий будинок має житлову площу 35, 4 кв.м, загальну площу 52,1 кв.м, розташований на приватизованій земельній ділянці, на якій розміщені надвірні будівлі: літня кухня позначена на плані літерою «Б», гараж позначений на плані літерою «В», погріб під гаражем позначеним на плані літерою «В», вхід в погріб позначений на плані літерою «Ж», огорожа під №1-4. Згідно п.4 Договору, продаж, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 85 408 (вісімдесят п`ять тисяч чотириста вісім) грн., які покупець передала продавцю до підписання цього договору. Відповідно до п.16 Договору, цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_4 , посвідченою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. 29 жовтня 2010 року за реєстровим №1919 на бланку серії ВРВ №356181. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1920. Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру правочинів №9180732 від 29.10.2010.

Згідно із Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2010 року, вказаний договір укладено між ОСОБА_7 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець), відповідно до п.1 якого продавець передала, а покупець прийняла земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер :01:118:0129), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п.4 Договору, продаж, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 263 512 (двісті шістдесят три тисячі п`ятсот дванадцять) грн., які покупець передала продавцю до підписання цього договору. Згідно із п.13 Договору, цей договір укладено за згодою чоловіка покупця, ОСОБА_4 , посвідченою приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. 29 жовтня 2010 року за реєстровим №1919 на бланку серії ВРВ №356181. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Запісочним О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1923. Вказане підтверджується також Витягом з Державного реєстру правочинів №9180817 від 29.10.2010.

Як видно із копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , 12 грудня 2020 року Шевченківським районним в м. Києві відділом ДРАЦС ЦМУ МЮ (м. Київ) зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , актовий запис №1638.

Від даного шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_9 .

Згідно із Договором найму (оренди) нерухомого майна від 17.02.2021, укладеного між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 , остання орендує житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , щомісячна орендна плата становить 36 400 грн.

Відповідно до долученого до позову Звіту про оцінку нерухомого майна, складеного ТОВ «Біном-Груп», станом на 30 вересня 2021 року ринкова вартість об`єкта оцінки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , складає 385 000 (триста вісімдесят п`ять тисяч) гривень.

Згідно із долученим до позову Звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеним ТОВ «Біном-Груп», станом на 30 вересня 2021 року ринкова вартість об`єкта оцінки земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:118:0129, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , складає 1 254 500 (один мільйон двісті п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот) гривень.

Відповідно до долученого до відзиву представником відповідача Висновку експерта №784/11/2021, складеного 01.11.2021 судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи, дійсна (ринкова) вартість об`єкта нерухомого майна житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в цінах та станом на 28.09.2021 (без урахування земельного компонента), становить 1 455 775 (один мільйон чотириста п`ятдесят п`ять тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень, де 507 400 грн. дійсна (ринкова) вартість житлового будинку (літ. «А») із господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в цінах на 28.09.2021, 948 375 грн. вартість будівельних робіт з реконструкції будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , на 28.09.2021; дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки із кадастровим номером :01:118:0129 за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, станом на 28.09.2021 становить 876 300 (вісімсот сімдесят шість тисяч триста) гривень.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок Майстренко А.С. надала показання про те, що з позивачкою ОСОБА_16 дружить зі шкільних років, пізніше вони разом знімали квартиру в м. Києві та там проживали. З відповідачем ОСОБА_17 її познайомила ОСОБА_18 напередодні їхнього весілля. Свідок зазначила, що про виграш ОСОБА_19 квартири їй відомо зі слів ОСОБА_20 та її матері, також вона бачила статтю у газеті стосовно цього, свідку невідомо, чи доплачувала гроші ОСОБА_20 за цю квартиру. Також відомо, що на момент виграшу квартира не була здана в експлуатацію. Свідку відомо, що дану квартиру ОСОБА_20 продала, у якому році точно не пам`ятає, та з коштів від продажу квартири ОСОБА_20 придбала житловий будинок та земельну ділянку у м. Буча. Про вказані обставини свідку відомо зі слів ОСОБА_20 , будь-які документи стосовно продажу квартири та придбання будинку та земельної ділянки свідок особисто не бачила. До придбання житлового будинку в м. Буча, ОСОБА_18 та ОСОБА_21 проживали у орендованій квартирі в м. Києві, після придбання будинку у 2011 році переїхали проживати у вказаному будинку в м. Буча. За яку суму коштів було продано квартиру та придбано будинок та земельну ділянку свідку невідомо. Також, свідок зазначила, що з моменту придбання будинку в м. Буча вона була у гостях у ОСОБА_20 та ОСОБА_22 разів 5-6 та бачила, що покращення в будинку проводилися, робився ремонт.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_23 надала показання про те, що ОСОБА_18 є її двоюрідною сестрою. Зазначила, що у 2006 році ОСОБА_18 виграла квартиру в м. Києві, але ця квартира була на стадії будівництва, вона чекала коли добудується будинок. Про виграш квартири ОСОБА_20 знала вся родина, в тому числі і свідок, дізналась від інших родичів. Однак, у 2010 році ОСОБА_20 продала цю квартиру за 500 тисяч гривень, і купила на ці гроші будинок та земельну ділянку в м. Буча, також гроші залишилися на ремонт будинку. У 2012 році у ОСОБА_20 та її чоловіка ОСОБА_24 народилася донька. На сьогоднішній день у ОСОБА_20 інший чоловік, але будинком вона не може користуватися, оскільки в ньому проживає ОСОБА_21 . Про вказані обставини свідку відомо зі слів ОСОБА_20 , будь-які документи стосовно продажу квартири та придбання будинку та земельної ділянки, оплати коштів, свідок особисто не бачила.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника позивача свідок ОСОБА_25 надав показання про те, що він з 2005 по 2012 роки був директором ТОВ «ФК «МІТЕХ», до сфери діяльності вказаного товариства входило залучення інвесторів, коштів, та спрямування даних засобів на будівництво, підписання договорів. Свідок зазначив, що ОСОБА_3 була інвестором по цікавій сфері інвестування, це був єдиний інвестор, який отримав право придбання майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , через лотерею, яку проводила газета. Так, у 2006 році було підписано Договір про участь у фонді фінансування №118, після цього, у 2007 році був підписаний Договір відступлення прав вимоги між працівником газети «Сегодня» та ОСОБА_3 , це був безоплатний договір, умови якого свідок не пам`ятає, оскільки його готували юристи газети «Сегодня». Після цього, свідок зустрічався із ОСОБА_16 через 3 роки після того, як вона вирішила відступити майнові права іншому інвестору. Під час підписання договору відступлення права вимоги у 2010 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , ТОВ «ФК «МІТЕХ» виступало в ролі посередника, договір був підписаний між сторонами у присутності свідка, свідок бачив, як ОСОБА_6 передавала кошти ОСОБА_3 . У подальшому, будинок був зданий в експлуатацію у березні 2012 року, у 2013 році право власності на квартиру було оформлене на ОСОБА_6 .

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)).

Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право. Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами; (б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин.

Згода іншого з подружжя має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору. Відсутність згоди іншого з подружжя може мати наслідком, зокрема, визнання договору недійсним у разі недобросовісності контрагента іншого з подружжя. Суб`єкт, який надає згоду на укладення договору іншим з подружжя, не стає стороною договору. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з третьою особою права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)).

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)).

По своїй суті згода одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном є одностороннім правочином. При вчиненні такого правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Законодавець не передбачив вимог щодо моменту вчинення такого правочину (до чи після розпорядження). Звісно, логічним є те, що, зазвичай, вчинення такого правочину передує розпорядженню спільним сумісним майном. Проте приватне законодавство не містить заборони на вчинення згоди одного з співвласників щодо розпорядження спільним сумісним майном і після розпорядження спільним сумісним майном.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19).

Враховуючи вищевикладене, суд зауважує, що: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Аналогічна позиція викладене, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року у справі № 127/16354/17 (провадження № 61-5698св19) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040св18), щодо застосування статті 65 СК України. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 03.06.2024 у справі № 712/3590/22: вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі , свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 надав згоду на укладення ОСОБА_3 . Договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 29 жовтня 2010 року реєстровий №1920 ( п.16 Договору), а також на укладення ОСОБА_3 . Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 жовтня 2010 року (п.13 Договору), що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

До підписання вказаних договорів покупець передала продавцю грошові кошти у розмірах, зазначених у вказаних договорах.

Зокрема, житловий будинок з надвірними будівлями було придбано за 85 408 грн., земельну ділянку було придбано за 263 512 грн.

Надані позивачкою докази щодо отримання грошових коштів за Договором відступлення права вимоги від 15 липня 2010 року в сумі 508 419 грн., не спростовують встановленої судом обставини щодо придбання позивачкою спірного майна у спільну сумісну власність подружжя, оскільки не доводять, що ОСОБА_3 придбала спірні житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку саме за кошти, отримані нею як особиста власність за вказаним договором відступлення права вимоги.

Показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 не доводять обставини придбання ОСОБА_3 спірного нерухомого майна за особисті кошти, отримані за договором відступлення права вимоги, оскільки свідок ОСОБА_25 не обізнаний щодо обставин придбання спірного майна, а свідкам ОСОБА_26 та ОСОБА_23 відомі обставини придбання спірного майна лише зі слів позивачки ОСОБА_3 , тобто вказані свідки не були безпосередніми очевидцями обставин, які підлягають встановленню у даній справі. А тому, за відсутності інших письмових доказів, які б підтверджували придбання позивачкою спірного нерухомого майна саме за особисті кошти, отримані нею від ОСОБА_6 за Договором відступлення права вимоги (цесії) від 15.07.2010, а не за спільні із відповідачем ОСОБА_4 кошти подружжя, суд вважає, що самі лише показання свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_23 про відомі їм обставини зі слів ОСОБА_27 не є достатніми для встановлення вказаної обставини, а саме придбання позивачкою спірного нерухомого майна саме за особисті кошти.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що позивачем не спростована презумпція спільності майна подружжя на спірні будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, а тому у задоволенні позову в частині визнання будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки особистою власністю позивача слід відмовити з підстав не доведення нею набуття у особисту власність даного майна.

Судом встановлено, що майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер :01:118:0129), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, набутою за період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням та земельною ділянкою і виселення його з житлового будинку з надвірними будівлями задоволенню не підлягають, так як відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно із ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути обмежений у його здійсненні.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особистою приватною власністю житлового будинку з надвірними будівлями і земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні житловим будинком з надвірними будівлями і земельною ділянкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 06.06.2025.

Суддя Ю.В. Кравчук