ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 травня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 729/1541/24

Головуючий у першій інстанції Булига Н. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/700/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Новобасанська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року (місце ухвалення м. Бобровиця, дата складення повного судового рішення 24.01.2025) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новобасанської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення сесії Соколівської сільської ради та визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Новобасанської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області про визнання незаконним та скасування рішення сесії Соколівської сільської ради та визнання недійсним і скасування державного акта на право власності на земельну ділянку.

В обгрунтування позову посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_1 , з яким вона постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який її чоловік успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_3 , що розташований на території Новобасанської об`єднаної територіальної громади в АДРЕСА_1 . Позивачка як спадкоємець за законом прийняла спадщину після смерті чоловіка, подавши заяву до нотаріуса у визначений законом строк.

Вказує, що 11.06.2018 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований в АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29.04.2011 № 2/2502/329/2011, проте оформити право власності на земельну ділянку, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виявилося не можливим, оскільки земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Соколівської сільської ради від 01.07.2009 та видано на її ім`я Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 544571.

Враховуючи викладене, посилаючись на положення ст. 15, 16, 21, 317, 328, 375-377, 381, 393, 1216, 1218, 1225 ЦК України, ст. 120, 121, 152, 155 ЗК України, позивач у позові просила:

визнати незаконним та скасувати рішення 19 сесії 5 скликання від 01.07.2009 Соколівської сільської ради Бобровицького райну Чернігівської області в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам с. Бірки, Мочалище ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , площа 0,2212 га, цільове призначення -1,8;

визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯИ № 544571 на право власності на земельну ділянку площею 0,2212 га, кадастровий номер :02:000:0419, призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована: АДРЕСА_2 , та виданий ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Соколівської сільської від 01.07.2009.

Рішенням Бобровицького районного суду від 16.01.2025 позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення 19 сесії 5 скликання Соколівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 01.07.2009 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам с. Бірки, ОСОБА_4 ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , площа 0,2212 га, цільове призначення -1,8.

Визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯИ № 544571 на право власності на земельну ділянку площею 0,2212 га, кадастровий номер :02:000:0419, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що розташована: АДРЕСА_2 та виданий ОСОБА_2 на підставі рішення 19 сесії 5 скликання Соколівської сільської ради від 01.07.2009.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який вона успадкувала за законом після смерті чоловіка ОСОБА_1 , який належав йому згідно рішення Бобровицького районного суду від 29.04.2011, і який у свою чергу його успадкував після смерті матері, тому за правилами ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, до неї мало б перейти право користування спірною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів, якими були ОСОБА_3 , право якої на користування земельною ділянкою успадкував її син, чоловік позивачки ОСОБА_1 . З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення органу місцевого самоврядування, Соколівської сільської ради від 01.07.2009 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам с. Бірки - ОСОБА_2 , прийняте з порушенням закону, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, а виданий на підставі цього рішення Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 544571, який порушує право позивачки як власника житлового будинку на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок, підлягає визнанню недійсним.

Щодо заяви про застосування пропуску строку позовної давності, суд зазначив, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, оскільки як встановлено у судовому засіданні станом на 11.06.2018 (реєстрація права власності на будинок за позивачкою), відомості про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку були відсутні, а тому позивачка не знала і не могла знати про наявність іншого власника земельної ділянки. Натомість, належними доказами у справі підтверджується, що позивачці стало відомо про порушення її прав саме у 2024 році.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бобровицького районного суду від 16.01.025 та прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та норм процесуального права, без повного дослідження та надання оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Скаржник посилається, що в межах даної справи необхідно застосовувати редакцію ст. 377 Цивільного кодексу України станом на дату набуття ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, проте в позовній заяві ОСОБА_1 посилаться на редакцію ст.377 ЦК України, в редакції чинній станом на дату пред`явлення позову, оскільки право власності набуте на підставі рішення суду, що набрало законної сили, що виключає автоматичний перехід права власності на земельну ділянку.

Вказує, що рішення суду першої інстанції не містить жодного обґрунтування, в чому саме полягає незаконність дій сільської ради під час надання згоди на розробку технічної документації щодо відведення земельної ділянки та/або видачі державного акта про право власності на земельну ділянку в частині процедури та способу прийняття вказаного рішення/акта та їх суті.

Як зазначає заявниця, предметом спору у справі є правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, проте подані позивачем докази достовірно та об`єктивно не підтверджують той факт, що ОСОБА_1 набула це право з порушенням норм чинного законодавства, а пояснення свідків, не можуть підтверджувати правомірність чи протиправність рішення органу місцевого самоврядування, оскільки таке право надане лише суду.

Як стверджує заявниця, рішення Соколівська сільська рада не приймала рішення в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам с, Бірки, Мочалище - ОСОБА_2 , натомість Соколівська сільська рада Бобровицького району на 19 сесії 5 скликання прийняла рішення від 01.07.2009 «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», відповідно до якого вирішила передати безоплатно у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2212 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_2 .

Також за доводами скарги, суд першої інстанції не врахував доводи відповідача щодо обрання позивачем неправильного способу захисту, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог незалежно від встановлених судом обставин, оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за іншою особою, належним способом захисту права є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування зазначених доводів, заявниця посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від від 07.11.2018у справі № 488/5027/14-ц, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, від 21.09.2022 у справі № 908/976/18, від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19.

Крім того, заявниця не погоджується з висновком суду про те, що строк позовної давності позивачкою не пропущений та зазначає, що ОСОБА_1 зареєструвала своє право на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.06.2018 та могла знати про іншого власника земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, тому останнім днем для звернення до суду за захистом своїх прав є 10.06.2021, включно натомість позивачка звернулась до суду лише 05.09.2024.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду від 16.01.2025 залишити без змін. В обґрунтування посилається, що на підставі положень ст. 328, 377 ЦК України (в редакції на дату набуття права власності на житловий будинок в порядку спадкування) вона набула право власності на будинок по праву спадкування після смерті чоловіка, який успадкував будинок після смерті своєї матері, перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розміщені будівлі, а також право отримати у власність спірну земельну ділянку шляхом приватизації, оскільки за життя спадкодавці не приватизували земельну ділянку, на якій розміщений житловий будинок. Вказує, що відповідачка не була зареєстрована в спірному будинку, що підтверджується довідками та виписками з погосподарської книги та підтверджується показаннями свідків, натомість сім`я позивачки тривалий час проживали та були зареєстровані з ОСОБА_3 . Також за доводами відзиву, в рішенні 19 сесії 5 скликання від 01.07.2009 відсутня інформація про передачу у власність земельної ділянки, а лише затверджується технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки. Відповідачкою у відзиві на позовну заяву не було жодного заперечення щодо архівного витягу з рішення Соколівської сільської ради і в судових засіданнях представник відповідачки не заперечував, не ставив під сумнів цей доказ та не надав інших доказів набуття відповідачкою права на земельну ділянку, проте до апеляційної скарги додана ксерокопія витягу з рішення 19 сесії 5 скликання від 01.07.2009 Соколівської сільської ради, який містить інший текст, без обґрунтування причин не подання його до суду першої інстанції. Заявниця не погоджується з доводами скарги щодо обрання неправильного способу захисту, оскільки нею бу обраний спосіб захисту прав саме визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку іншої особи, що порушують її права на отримання земельної ділянки у власність шляхом приватизації, яка передбачає певні дії (ст. 118 ЗК України), що передують державній реєстрації прав власності на нерухоме майно. Також заявниця вважає необґрунтованими доводи скарги щдо пропуску строку звернення до суду.

Від Новобасанської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, матеріали справи № 2/2502/329/11, матеріали інвентаризаційної справи № 90 на житловий будинок АДРЕСА_2 , апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що з витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 11.06.2018 № 52227548, убачається, що після смерті ОСОБА_1 заведена спадкова справа № 106/2017. Спадкове майно складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 (а.с.11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.06.2018, ОСОБА_1 є спадкоємцем майна після померлого чоловіка ОСОБА_5 , яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_2 , що належав спадкодавцю на підставі рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29.04.2011 №2/2502/329/2011, зареєстрованого КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради 09.06.2011 за реєстровим номером 33867449, номер запису 76 в книзі № 2 (а.с.10).

Судом також встановлено, що спадкодавець ОСОБА_1 не був власником спірної земельної ділянки площею 0,2212 га і земельна ділянка оформлена за ним не була.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2018, ОСОБА_1 є власником житлового будинку в АДРЕСА_2 (а.с.12).

Відповідно до архівного витягу з рішення 19 сесії 5 скликання від 01.07.2009 року Соколівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області «Про технічну документацію із землеустрою, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, зокрема, ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , площа, га - 0,2212, цільове призначення 1,8 (а.с.13).

За матеріалами справи, 16.11.2009 за ОСОБА_2 був виданий Державний акт серії ЯИ № 544571 на право власності на земельну ділянку площею 0,2212 га, що розташована за адресою АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:000:0419 (а.с.15-16).

З інформації, що міститься у довідці від 20.06.2024 № 103, виданої Соколівським старостинським округом Новобасанської сільської ради Чернігівської області, убачається, що станом на 15.04.1991 в житловому будинку, який розташований в АДРЕСА_1 , була зареєстрована ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21).

Згідно виписки з погосподарської книги №69 від 20.06.2024, станом на 1986-1990 роки в АДРЕСА_1 мешкали: ОСОБА_3 - власник, ОСОБА_5 - син, ОСОБА_1 - невістка, ОСОБА_6 онук та ОСОБА_7 онука. Станом на 1991-1995 року за вказаною адресою мешкала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . За даним об`єктом закріплена земельна ділянка 0,53 га: 0,02 га для ведення, будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, 0,51 га для ведення особистого селянського господарства (а.с.22-23).

Судом також був допитаний свідок ОСОБА_8 , яка у 2009 році працювала секретарем Соколівської сільської ради (на даний час староста села).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки вона є власницею житлового будинку в АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому за правилами ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України до неї перейшло право користування спірною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який вона успадкувала за законом після смерті чоловіка ОСОБА_1 , який належав йому згідно рішення Бобровицького районного суду від 29.04.2011,і який у свою чергу його успадкував після смерті матері, тому за правилами ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, до неї мало б перейти право користування спірною земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попередніх землекористувачів, якими були ОСОБА_3 , право якої на користування земельною ділянкою успадкував її син, чоловік позивачки ОСОБА_1 . Тому суд дійшов висновку, що рішення органу місцевого самоврядування, Соколівської сільської ради від 01.07.2009 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам с.Бірки - ОСОБА_2 , прийняте з порушенням закону, а тому є незаконним та підлягає скасуванню, а виданий на підставі цього рішення Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 544571, який порушує право позивачки, як власника житлового будинку на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок, підлягає визнанню недійсним.

Щодо заяви про застосування пропуску строку позовної давності, суд зазначив, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, оскільки як встановлено у судовому засіданні станом на 11.06.2018 (реєстрація права власності на будинок за позивачкою), відомості про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку були відсутні, а тому позивачка не знала і не могла знати про наявність іншого власника земельної ділянки. Натомість, належними доказами у справі підтверджується, що позивачці стало відомо про порушення її прав саме у 2024 році.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під порушенням необхідно розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації.

Відповідно до статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні іншої особи, переходить право користування на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з вимогами статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття(постанови від 04 грудня2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05 грудня 2018 року у справі№ 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42).

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За приписами статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 676/3272/19 зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

Наведений висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 911/714/18,від 13 жовтня 2020 року у справі № 911/1413/19 та від 26 серпня 2021 року у справі № 924/949/20, від 10 січня 2023 року у справі № 297/2159/17.

Частиною 1 ст. 118 ЗК України (в редакції станом на 01.07.2009) передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції станом на 01.07.2009) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Відчуженням нерухомого майна є його перехід у спадщину (перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, ОСОБА_3 згідно погосподарської книги № 8 на 1991-1995 роки станом на 15.04.1991 проживала та була зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 і за вказаним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,53 га: 0,02 га для ведення будівництва, обслуговування житлового будинку та по господарських будівель, 0,51 га для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується випискою з погосподарської книги, наданою старостою Соколівського старостинського округу Новобасанської сільської ради Чернігівської області від 20.06.2024 (а.с. 23).

Відповідно до виписки з погосподарської книги № 69 на 1986-1990 роки, наданою старостою Соколівського старостинського округу Новобасанської сільської ради Чернігівської області від 20.06.2024, за адресою АДРЕСА_3 були зареєстровані: ОСОБА_3 (уповноважений власник) з 1979 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 (син) з 1979 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 (невістка) з 1980 року; ОСОБА_1 (онук) з 1981 року, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 (онука) з 1985 року (а.с. 22).

Рішенням Бобровицького районного суду від 29.11.2011 у справі № 2/2502/329/2011 визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 194, 195 зворот), рішення набрало законної сили та сторонами не оскаржувалось у встановлений законом строк.

У зв`язку з наведеним, судом першої інстанції правильно встановлено, що передача у власність земельної ділянки під будинком ОСОБА_2 , порушує право позивача ОСОБА_1 , яка після смерті чоловіка ОСОБА_1 прийняла спадщину і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 станом на 01.07.2009, набула у власність земельну ділянку на якій перебував будинок, право власності на який в 2011 році оформив ОСОБА_5 , який прийняла у спадщину позивачка ОСОБА_1 , отже порушені права позивачки підлягають відновленню шляхом визнання незаконним рішення Соколівської сільської ради та визнання недійсним спірного державного акта на право власності на землю, оскільки у Соколівської сільської ради були відсутні правові підстави для передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 в цілому, за наявності спадкоємців після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , яка була власником будинку, за яким була закріплена спірна земельна ділянка 0,53 га (а.с. 22).

Доводи скарги про обрання позивачкою неналежного способу захисту не спростовують висновків суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 297/1903/16-ц (провадження № 61-26296св18).

Встановлено, що факт правомірності володіння та користування земельною ділянкою позивачкою підтверджено наданими доказами у справі, враховуючи, що позивачка є власником житлового будинку в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_1 , якому житловий будинок належав на підставі рішення суду після смерті матері ОСОБА_3 , тому на підставі положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до неї повинно було перейти право користування і на земельну ділянку на тих же умовах і обсягах, що були у попередніх користувачів.

Разом з тим, відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду першої і апеляційної інстанціям належних і допустимих доказів на підтвердження підстав для набуття права власності на спірну земельну ділянку, враховуючи знаходження на спірній земельній ділянці будинку, який належав померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , після якої прийняв спадщину ОСОБА_5 , шляхом звернення до Бобровицької районної державної нотаріальної контори, подавши відповідну заяву 30.08.2008 року, що підтверджується даними довідки від 26.11.2011 року Бобровицької районної державної нотаріальної контори, яка знаходиться в матералах справи 2/2502/329/11 за позовом ОСОБА_5 до територіальної громади в особі Соколівської сільської ради Бобровицького району про визнання права власності на нерухоме майно (а.с. вказаної справи 18), крім того не спростовано правомірність набуття права власності на будинок позивачем.

Вимоги про визнання недійсним та скасування рішення Соколівської сільської ради від 01.07.2019 в частині затвердження технічної документації із землеустрою на спірну земельну ділянку та державного акта є правомірними, такими, що підтверджуються наданими суду доказами, та стосуються виключно законних прав та інтересів позивачки як користувача земельної ділянки з урахуванням встановленого права власності на житловий будинок, який знаходиться на спірній земельній ділянці, а тому доводи відповідачки щодо неефективного способу захисту є безпідставними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

Рішенням Соколівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 01.07.2009 «Про технічну документацію із землеутрою, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам» сільська рада передала земельну ділянку безоплатно у власність, затвердила технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та видала ОСОБА_2 державний акт на право власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 , що перебуває у користуванні ОСОБА_1 , загальною площею 0,2212 га, у тому числі цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) 1,8 га (а.с. 13, 15).

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в частині доводів щодо неналежного способу захисту є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Твердження заявниці про те, що у позовній заяві ОСОБА_1 посилається на положення ст. 377 ЦК України в редакції станом на дату пред`явлення позову, а застосуванню підлягає редакція статті станом на дату набуття ОСОБА_5 права власності на житловий будинок є необгрунтованими, оскільки у позові позивачка посилається на редакцію ст. 377 ЦК України станом на дату набуття позивачкою права власності на житловий будинок.

Доводи скаржника про необхідність застосування строку позовної давності є безпідставними, оскільки матеріалами справи встановлено та не спростовано відповідачкою, що початком перебігу позовної давності є момент у часі, коли позивачка ОСОБА_1 отримала Архівний витяг від 09.07.2024 з Рішення Соколівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області від 01.07.2009 про затвердження ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою на спірну земельну ділянку (а.с. 13), а з позовом позивачка звернулась у вересні 2024 року, а тому позивачкою не порушено строків звернення до суду.

Крім того, апеляційний суд враховує, що під час оформлення позивачкою спадкових прав на житловий будинок після смерті чоловіка у 2018 році нотаріусом під час видачі свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності інформація щодо приватизації спірної земельної ділянки виявлена не була.

Також у наданій представнику ОСОБА_1 адвокату Зазимко Є. відповіді Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області зазначено, що на архівних примірниках державного акту відмітка про можливий перехід права на земельну ділянку відсутня (а.с. 14).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Боборовицького районного суду Чернігівської області від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02.06.2025.

Головуючий Судді :