Провадження № 2/369/2982/25
30.05.2025 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
секретаря судового засідання Осіпова В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів договором позики,
У липні 2024 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 01 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики. За даним договором відповідач отримав грошові кошти у розмірі 626 232,50 грн що еквівалентно 23 000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 01 липня 2021 року (1 долар США = 27,2275 грн), за умови повернення позивачу зазначеної вище суми до 31 грудня 2021 року включно. Факт отримання грошових відповідач підтвердив власноручно. Зазначена грошова сума за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку.
Але у визначений Договором позики строк повернення позики 31 грудня 2021 року включно, відповідачем не було повернуто позивачу грошові кошти в загальному розмірі: 23 000,00 доларів США.
Тому позивач вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.
Просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 01 липня 2021 року у загальному розмірі 24 768,36 доларів США, з яких: 23 000 доларів США основна сума боргу, 1 768,36 доларів США 3% річних. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 110 817,99 грн, з яких: сплачений судовий збір в розмірі 10 212,39 грн. за подання позову, сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн за подання заяви про забезпечення позову, витрати на правничу допомогу в розмірі 100 000 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.
Представник позивача адвокат Захарчук І.А. в день судового засідання подав заяву якою підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Просив суд позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Правом на подання письмового відзиву на позовну заяву не скористався. Ухвала про відкриття, позовна заява з додатками була направлена належним чином на адресу відповідача. На час розгляду справи відзив на позов не подано, причини неможливості подати суду не повідомлено.
Ухвалу про відкриття провадження по справі, позовну заяву з додатками відповідачу направлено на адресу зареєстрованого проживання. Конверти повертались з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній», що відповідно до ст.128 ЦПК України є належним повідомленням. Також виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення на сайті суду.
Причини неявки суду не повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши докази в їх сукупності, оглянувши оригінал договору позики про отримання грошових коштів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом встановлено, що 01 липня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С.М., зареєстровано в реєстрі за № 2018.
За даним договором ОСОБА_1 до укладення цього Договору передала, а ОСОБА_2 прийняв у борг грошові кошти в сумі 626 232,50 грн що еквівалентно 23 000,00 доларів США за курсом НБУ станом на 01 липня 2021 року (1 долар США = 27,2275 грн), за умови повернення зазначеної вище суми до 31 грудня 2021 року.
Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Якщо наявний факт існування розписки або договору, у який позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом це свідчить про реальний характер договору позики, ключовим є зміст цього документу.
Розписка є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст умов договору, і головне факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.
Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
На підтвердження укладання договору позики і передачі грошей позивач надав суду підписаний договір позики. У якому п. 1 зазначено: Позикодавець до укладення цього Договору передала у позику Позичальнику строком по тридцять перше грудня дві тисячі двадцять першого року включно грошові кошти у розмірі 626 232 (шістсот двадцять шість тисяч двісті тридцять дві) гривні 50 копійок, що еквівалентно 23 000,00 (двадцять трьом тисячам) доларів США за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2021 року (1 долар за курсом НБУ станом на 01.07.2021 р. = 27,2275 грн).
Отже, грошові кошти зазначені в п.1 цього Договору, передані Позикодавцем та отримані Позичальником до підписання цього договору. Підписанням цього Договору Позичальник підтверджує факт одержання від Позикодавця грошових коштів в сумі 626 232 (шістсот двадцять шість тисяч двісті тридцять дві) гривні 50 копійок, що еквівалентно 23 000,00 (двадцять трьом тисячам) доларів США за курсом Національного Банку України станом на 01 липня 2021 року (1 долар за курсом НБУ станом на 01.07.2021 р. = 27,2275 грн).
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладання цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
На підтвердження позовних вимог суду надані належним чином завірена копія укладеного договору позики від 01 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Турчак С.М.., зареєстровано в реєстрі за № 2018, власноручно написаної відповідачем ОСОБА_2 , в якому зазначено всі істотні умови правочину позики, а саме: анкетні дані сторін договору, суму і валюту фактично отриманих в борг грошових коштів, зобов`язання позичальника ОСОБА_2 повернути ці кошти позивачеві ОСОБА_1 в строк до 31.12.2021 року.
Крім того, при розгляді справи представником Позивача був пред`явлений оригінал вищевказаного договору позики від 01 липня 2021 року.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Суд враховує, що для правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц.
Оцінивши докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, яким встановлено строк їх повернення,та оригінал договору позики перебуває у фактичному володінні позивача, що свідчить про невиконання боржником зобов`язання з повернення боргу за цим правочином ані у строк до 31.12.2021 року, ані до теперішнього часу.
Судом також враховується, що відповідачем будь-яких доказів щодо погашення боргу суду не надано, жодних клопотань про витребування таких доказів не заявлялось.
Також відповідачем не надано доказів повернення грошових коштів позивачу.
За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, наявність оригіналу договору позики у позивача, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Боргова розписка про отримання коштів підписана власноруч відповідачем, є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми. Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №707/2606/16-ц.
Тому вимоги в частині стягнення основного боргу підлягають до задоволення.
Щодо стягнення 3% річних за договором.
Звертаючись до суду з позовом, позивач також просив стягнути 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 768,36 доларів США.
Так, відповідно до розрахунку:
з 01.01.2022 - 31.12.2022 - 365 днів - 23 000 сума боргу - 3% процентна ставка = 690,00 дол США процентів.
з 01.01.2023 - 31.12.2023 - 365 днів - 23 000 сума боргу - 3% процентна ставка = 690,00 дол США процентів.
з 01.01.2024 - 24.07.2024 - 206 днів - 23 000 сума боргу - 3% процентна ставка = 388,36 дол США процентів.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення 3% річних обґрунтованими.
Три процента річних розраховується за формулою: Проценти = (сума боргу) х (процентна ставка)/ 100/ (кількість днів у році) х (кількість днів у місяці).
Розрахунок трьох відсотків річних поданий разом із позовом про стягнення відповідає методиці розрахунку, а отже вимога про стягнення 3 відсотків річних є правомірною та підлягає задоволенню.
Ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У порядку статті 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 10 212,39 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу (правову) допомогу суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи 24 липня 2024 року між адвокатом Захарчуком Іваном Анатолійовичем та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги №24.7.24.
Відповідно до Додаткової Угоди №1 до Договору про надання правничої допомоги №24.7.24 від 24 липня 2024 року, укладеної 24 липня 2024 року між адвокатом Захарчуком Іваном Анатолійовичем та ОСОБА_1 сторони домовились та погодили, що сума витрат на правничу допомогу та вартість юридичних послуг по наданню правничої допомоги Адвокатом Клієнту оцінюються в розмірі 100 000 грн., відповідно до п. 2.4. Договору про надання правничої допомоги.
Розмір гонорару Адвоката встановлений сторонами у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого Адвокатом, а отже є визначеним.
Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №1 до Договору про надання правничої допомоги №24.7.24 від 24 липня 2024 року, який укладено 29 липня 2024 року, між адвокатом Захарчуком Іваном Анатолійовичем та ОСОБА_1 , загальна вартість послуг Адвоката (гонорар) за цим Актом складає - 100 000 грн. (сто тисяч гривень).
Отже, Договір про правову допомогу (разом зі всіма Додатками до нього та додатковими угодами, в тому числі й Актом наданих послуг) чітко визначає як механізм розрахунку вартості витрат на правничу допомогу так і вартість витрат, є обґрунтованими, пропорційними та співмірним до предмета спору.
Тобто, загальна кількість витрат на правову допомогу, які поніс позивач у цій справі складає 100 000 грн.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст.ст.12,81,141,200,263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 01 липня 2021 року у загальному розмірі 24 768,36 доларів США (двадцять чотири тисячі сімсот шістдесят вісім доларів 36 центів), з яких: 23 000 доларів США основна сума боргу, 1 768,36 доларів США 3% річних.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в загальному розмірі 40 817,99 грн. (сорок тисяч вісімсот сімнадцять грн. 99 коп.), з яких: сплачений судовий збір в розмірі 10 212,39 грн. за подання позову, сплачений судовий збір в розмірі 605,60 грн за подання заяви про забезпечення позову, витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.
Інформація про позивача:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2
Інформація про відповідача:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .
Копію заочного рішення негайно направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення виготовлено 30 травня 2025 року.
Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ