Справа №949/1103/25
У Х В А Л А

30 травня 2025 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали позову Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в:

Позивач Орган опіки та піклування - виконком Дубровицької міської ради звернувся в суд з позовом в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_1 та просить відібрати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_1 , 1996 року народження, без позбавлення батьківських прав та передати дитину для подальшого влаштування Органу опіки та піклування - виконавчому комітету Дубровицької міської ради.

Вирішуючи питання про відкриття провадження по справі, було встановлено, що позовну заяву подано з порушенням вимог цивільного процесуального законодавства.

Відкриття провадження по справі позовного провадження є визначальною стадією судового процесу і може здійснюватись судом лише у випадку відповідності поданої позовної заяви вимогам, визначеним процесуальним законом.

За змістом ст. 185 ЦПК України, у випадку встановлення суддею невідповідності поданої позовної заяви вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, він постановляє ухвалу про залишення такої заяви без руху, яка, з огляду на засади обов`язковості судових рішень, є обов`язковою для позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, наслідки, пов`язані з невиконанням вимог такої ухвали суду, несе сторона позивача.

Отже, ухвалою суду від 16 травня 2025 року позовну заяву залишено без руху та наданий судом строк для усунення вказаних в ній недоліків тривалістю п`ять днів від дня вручення копії цієї ухвали.

Так, підставою залишення позовної заяви без руху послугувала її невідповідність вимогам ч. 4 ст. 175 та ч.ч. 3, 4 ст. 177 ЦПК України.

Зокрема, у вказаній ухвалі зазначено, що якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору, як того вимагає ч. 4 ст. 175 ЦПК України.

Тобто, у порушення вимог ч.ч. 3, 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви не додано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, як і не подано клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору.

При цьому, позивачем здійснено посилання на норму п. 12 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", як на підставу звільнення від сплати судового збору, згідно якої судовий збір не сплачується за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Крім того, позивач, як на підставу звільнення від сплати судового збору, також посилається п.п. Ґ п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо позивачем є особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

При цьому, ч. 2 ст. 8 Закону України "Про судовий збір" визначено, що може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Втім, суд з посиланням на норми ЦПК України, зокрема статті 56, 59, 60, 63, звернув увагу позивача на те, кому законодавець надав право, у випадках, встановлених законом, звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

Крім того, судом зазначено, що за змістом ст. 242 ЦК України, саме батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей і лише у випадках, встановлених законом, законним представником може бути інша особа.

З аналізу зазначених норм, судом зазначено, що як законні представники можуть бути залучені батьки (усиновлювачі), а в разі їх відсутності - опікуни чи піклувальники особи, інші повнолітні близькі родичі чи члени сім`ї, а також представники органів опіки та піклування, установ і організацій, під опікою чи піклуванням яких перебуває неповнолітній, недієздатний.

Посилаючись на Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затверджений постановою КМ України від 24.09.2008 №866 та Правила опіки та піклування, затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.1999 №34/166/131/88, суд зауважено, що такі не містить норми, яка вказувала б, що орган опіки та піклування діє в інтересах дитини, яка не позбавлена батьківського піклування у порядку, визначеному законодавством, тобто, до визначення статусу такої дитини.

Тому судом акцентовано увагу позивача на тому, що законодавством чітко визначено осіб та випадки, хто та коли може виступати в інтересах малолітньої дитини.

Також судом роз`яснено, що порушене позивачем у позові про відібрання у відповідачки дитини без позбавлення батьківських прав не є вимогою щодо захисту прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Звернення позивача до суду з позовною заявою про відібрання дитини у відповідачки, не вирішує питання про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб, а стосується лише прав та обов`язків відповідачки як матері дитини, яких остання може бути позбавлена у разі ухвалення рішення про задоволення позову, правові наслідки чого визначені у ст. 170 СК України.

Вказане обґрунтування судом здійснено з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду, які є обов`язковими у застосуванні, зважаючи на те, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Так, здійснено посилання на правову позицію, викладену у постанові Верховного суду від 13 червня 2018 року у справі № 367/5983/16-ц з якої вбачається, що Закон України "Про судовий збір" не відносить малолітніх дітей та батьків, інших осіб, які звертаються в їх інтересах, до категорії громадян, які звільняються від сплати судового збору.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 27 липня 2021 року у справі №461/5125/20, звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав не вирішує питання прав та інтересів інших осіб, зокрема, прав та обов`язків малолітньої дитини, а стосується лише прав та обов`язків відповідача як батька дитини, яких останній може бути позбавлений у разі ухвалення рішення про задоволення позову, відтак п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" не поширюється на справи за позовом про позбавлення батьківських прав.

Таким чином, судом зазначено, що Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відібрання дитини у відповідачки.

Водночас, в ухвалі звернуто увагу на те, що єдиною підставою для звільнення, розстрочки, відстрочки від сплати судового збору, у відповідності до ст. 8 Закону України "Про судовий збір", є незадовільний майновий стан сторони, тобто фізичної або юридичної особи, тобто такий стан, який утруднює виконання обов`язку сплатити судовий збір у встановленому законодавством порядку і розмірі. При цьому, така особа повинна навести обставини, які свідчать про її скрутне, тяжке матеріальне становище та подати суду відповідні докази.

Зважаючи на роз`яснення, які надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 29 своєї постанови "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" №10 від 17.10.2014 судом вказано, що особа, яка має намір подати позовну заяву до суду, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі щодо оплати судового збору.

У п. 74 рішення Європейського Суду з прав людини "Лелас проти Хорватії" суд звернув увагу на те, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу".

У справі "Рисовський проти України" Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що "…у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб…".

Проте, незважаючи на вимоги законодавства, позивачем не було обґрунтовано доказами матеріальний стан, який позбавляє його можливості сплатити судовий збір за подання до суду позовної заяви про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Крім того, до позовної заяви позивачем не подавалось клопотання про яке зазначається у ст. 8 Закону України "Про судовий збір".

Водночас, судом було звернуто увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, який зауважує, що оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі "Kniat v. Poland"; пункти 63-64 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі "Jedamski and Jedamska v. Poland").

Відповідно до ст. 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Тобто, самі лише обставини, пов`язані з відсутністю коштів, не можуть вважатися підставою для звільнення від сплати судового збору, враховуючи, що позивачем не додано належних доказів, які б підтверджували неможливість сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі.

У даному випадку необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, яке визначено ЦПК України, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, на день звернення до суду, Законом України "Про судовий збір" не передбачено звільнення органу опіки та піклування від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.

Таким чином, Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Дубровицької міської ради не звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про відібрання дитини у відповідачки.

Зважаючи на наведені мотиви, судом в ухвалі про залишення позовної заяви без руху роз`яснено позивачу ставку судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, що становить 3028 грн. з наданням строку для його сплати.

Вказана вище ухвала суду про залишення позовної заяви без руху отримана позивачем 19 травня 2025 року на електронну адресу, яка вказана позивачем в позовній заяві, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Однак, у вказаний термін цих недоліків не усунуто.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.07.1989 року зі справи "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України", заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007 року, та "Трух проти України" (ухвала), заява № 50966/99, від 14.10.2003).

Однак, протягом наданого судом строку, позивачем не подано суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 ЦПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За змістом ч. 1 ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, що якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Отже, застосування відповідних процесуальних положень для позивача є передбачуваним, а тому відповідає принципу юридичної визначеності.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі "Круз проти Польщі" від 19.06.2001 року та "Станков проти Болгарії" від 12.07.2007 року. У вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням національним законодавством, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд

Отже, повернення позовної заяви у разі не усунення у встановлений судом процесуальний строк недоліків позовної заяви не призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд та доступ до правосуддя.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу позивача на приписи ч. 7 ст. 185 ЦПК України, відповідно до яких повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви, що у даному випадку свідчить про відсутність перешкод у доступі до правосуддя.

Керуючись ст.ст. 185, 352, 354 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву Органу опіки та піклування - виконкому Дубровицької міської ради до ОСОБА_1 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав вважати неподаною та разом з доданими до неї документами повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду Тарасюк А.М.