провадження № 22-ц/824/9313/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму, у якому просив суд:

визнати незаконним п. 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем;

зобов`язати відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення в гуртожитку;

стягнути з відповідача на користь позивача 10 000,00 грн компенсації моральної шкоди;

забезпечити позов шляхом заборони відповідачеві вимагати виконання оспорюваного п. 3.2.13 до моменту набрання чинності рішенням суду за цим позовом.

На виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 26 листопада 2024 року, ОСОБА_1 просив суд виключити з позовної заяви вимогу про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 02 грудня 2024 року відкрито спрощене позовне провадження без виклику у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму.

11 березня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про повернення судового збору та відмову від позову у повному обсязі. У поданій заяві на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» просив повернути йому 1 211,30 грн судового збору сплаченого за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди.

Також вказав, що після відкриття провадження у справі відповідачем було припинено його незаконну поведінку, яка стала причиною подання позову. Так, наказом відповідача №НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року «Про затвердження Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» (режим доступу: https://document.kpi.ua/2025_HOD-86) затверджено нове Положення про користування гуртожитками студентського містечка, згідно з п. 5.7 якого «залучення мешканців гуртожитку до виконання будь-яких робіт з його благоустрою та/або прилеглої території може здійснюватися виключно за їх згодою на добровільних засадах».

У зв`язку з цим просив прийняти його відмову від позову та закрити провадження у справі. Крім того, на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України просив суд стягнути з відповідача 3 028,00 грн судового збору.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року прийнято відмову від позову. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму закрито. Повернуто ОСОБА_1 / РНОКПП НОМЕР_1 / з державного бюджету 50% судового збору у розмірі 2119,60 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині повернення судового збору, ОСОБА_1 18 березня 2025 року через систему Електронний суд подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким повернути ОСОБА_1 1 211,20 грн судового збору з державного бюджету та стягнути з відповідача 3 028,00 грн судового збору на користь ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги та доводи апеляційної скарги вказав, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди була заявлена в початковій позовній заяві, проте судом першої інстанції було залишено позовну заяву без руху, зокрема через відсутність обґрунтування щодо розміру моральної шкоди. За цю позовну вимогу було сплачено судовий збір 1 211,20 грн відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

В подальшому, 27 листопада 2024 року, до відкриття провадження у справі ОСОБА_1 відмовився від цієї позовної вимоги, тому судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди мав бути повернутий у повному обсязі.

В частині судового збору за позовною вимогою, за якою відкрито провадження у справі, апелянт вказав, що після відкриття провадження у справі відповідач припинив практику залучення студентів до примусових робіт з благоустрою гуртожитків, привівши свою внутрішню документацію до вимог Міністерства освіти і науки. А саме, до Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» наказом Відповідача №НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року було включено цитату з наказу МОН, який цитувався як основний аргумент у позовній заяві.

Відповідно, позивач більше не вимагав задоволення позовних вимог та відмовився від позову у своїй заяві від 11 березня 2025 року.

Оскільки відповідач своїми діями виправив положення, ОСОБА_1 був вимушений відізвати позов, оскільки задоволення позовних вимог вже не змінить його права чи обов`язки.

У зв`язку з цим, вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув судові витрати з державного бюджету замість відповідача. Доводи суду першої інстанції про те, що позивач доказово не підтверджує, що він не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, помилкові, оскільки у заяві було прямо сказано, що заява про відмову від позову подається через зміну відповідачем своєї політики відносно предмету позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» про зміну договору найму, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалу про відкриття апеляційного провадження направлено до електронного кабінету Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» та за даними Звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду доставлено 25 квітня 2025 року, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача на адресу апеляційного суду не надходив.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та оскаржується виключно в частині розподілу чудових витрат, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині повернення судового збору в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач доказово не підтверджує, що не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, 50% від сплаченого ним судового збору у розмірі 2 119,60 грн належить повернути з державного бюджету.

Колегія суддів не може повною мірою погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з нижченаведених підстав.

Частиною 2 ст. 255 ЦПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

За приписами ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

За правилами ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним п. 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем; зобов`язати відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення в гуртожитку.

Однак, подаючи заяву про відмову від позову вказав, що наказом відповідача №НОД/86/25 від 03 лютого 2025 року «Про затвердження Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» (режим доступу: https://document.kpi.ua/2025_HOD-86) затверджено нове Положення про користування гуртожитками студентського містечка, згідно з п. 5.7 якого «залучення мешканців гуртожитку до виконання будь-яких робіт з його благоустрою та/або прилеглої території може здійснюватися виключно за їх згодою на добровільних засадах».

Оскільки предметом розгляду у цій справі були умови Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського від 02 вересня 2024 року, а не Положення про користування гуртожитками студентського містечка Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського, місцевий суд обґрунтовано вважав недоведеним, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем. У зв`язку з цим, відсутні підстави покладати на відповідача тягар несення судових витрат зі сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України.

Розподіл судових витрат понесених ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом справи слід здійснювати на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України, відповідно до якої, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В той же час, відповідно до квитанції про сплату №9820-0166-7744-7775 від 14 листопада 2024 року при зверненні до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 4 239,20 грн. Судовий збір сплачено з розрахунку: три позовні вимоги немайнового характеру на суму 3 633,60 (по 1 211,20 грн кожна) та за заяву про забезпечення позову 605,60 грн.

До відкриття провадження у справі, 27 листопада 2024 року, ОСОБА_1 подав заяву, у якій просив виключити з позовної заяви вимогу про стягнення моральної шкоди.

Порядок повернення судового збору унормовано Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки ОСОБА_1 до відкриття провадження у справі зменшив розмір позовних вимог на одну вимогу немайнового характеру (про стягнення моральної шкоди) сплачений ним судовий збір за цю вимогу у сумі 1 211,20 грн підлягав поверненню у повному обсязі на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову місцевий суд не вирішив, тому сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання такої заяви у розмірі 605,60 також має бути повернутий в порядку ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, в порядку ч. 2 ст. 142 ЦПК України ОСОБА_1 належить повернути з державного бюджету 1 211,20 грн, що становить 50 відсотків судового збору (2 422,40 грн.) за позовними вимогами про:

визнання незаконним п. 3.2.13 Договору №64 про надання послуг користування (найму) жилим приміщенням у гуртожитку КПІ ім. І. Сікорського, укладеного 02 вересня 2024 року між позивачем та відповідачем;

зобов`язання відповідача утримуватися від включення пункту аналогічного змісту при повторному заключенні договорів найму житлового приміщення в гуртожитку.

Таким чином, загальна сума судового збору, який підлягає поверненню ОСОБА_1 з державного бюджету становить 3 028,00 грн.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов по суті правильного висновку про відсутність підстав для стягнення з Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» на користь ОСОБА_1 судового збору на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України, проте помилився у порядку та сумі судового збору, який належить повернути позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року підлягає зміні в частині повернення судового збору.

Також апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити апелянту наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України заявником до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

У пункті 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір не справляється за подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №756/4441/17 зроблено висновок, що тлумачення пункту 5 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що особи звільняються від сплати судового збору не лише за подання заяви про винесення додаткового судового рішення, але й за подання апеляційної скарги на додаткове рішення або ухвалу про відмову у задоволенні заяви про винесення додаткового судового рішення.

З огляду на предмет апеляційного оскарження, сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги може бути повернутий апеляційним судом у разі виконання вимог п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року в частині повернення судового збору змінити, викласти її резолютивну частину в наступній редакції:

Повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім гривень) 00 коп., сплачений відповідно до квитанції про сплату №9820-0166-7744-7775 від 14 листопада 2024 року (Надавач платіжних послуг отримувача: Казначейство України, отримувач: ГУК у м.Києві/Соломян.р-н/22030101, код отримувача: 37993783, р/р №UA0026010).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова