Справа № 1309/9120/12
УХВАЛА

02 червня 2025 рокуЗалізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря судового засідання Чайко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Ростислава Вікторовича та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Юрія Романовича, боржник - ОСОБА_2 ,

встановив:

19.12.2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Залізничного районного суду м.Львова зі скаргою на дії/бездіяльність заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Р.В. та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельника Ю.Р., в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Шевченківського ВДВС у м. Львові ЗМРУМЮ щодо примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 про участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології та розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах ВП № 70201785;

- визнати неправомірною бездіяльність заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Р.В. щодо не вжиття заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології в межах ВП № 70201785;

- зобов`язати заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Р.В. забезпечити передачу виконавчого провадження до вказаного Управління; забезпечити об`єднання всіх виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження; забезпечити утворення виконавчої групи з виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12; забезпечити долучення спеціаліста від дитячої психології;

- винести окрему ухвалу, в якій звернути увагу, що комплекс дій суб`єктів владних повноважень у справі № 1309/9120/12 може де-факто не відповідати вимогам статті 51 Конституції України.

Скарга мотивована тим, що 20.01.2013 року він отримав доленосне рішення Залізничного районного суду м.Львова №1309/9120/12, що зобов`язало ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та зустрічах з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: щотижнево з 18.00 год п`ятниці до 21.00 год суботи за місцем проживання батька; щотижнево з 18.00 год до 21.00 год середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком. Вказане судове рішення знаходилося на виконанні у різних виконавчих службах м. Львова. У рішенні від 07.10.2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява № 12962/19) Європейський суд з прав людини зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Також 08.03.2023 року у справі № 1309/9120/12 Верховний Суд зобов`язав Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова у справі №1309/9120/12 про контакт дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , що в межах виконавчого провадження № 70201785 від 03.11.2022 перебуває на примусовому виконанні державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Мельника Ю.Р. Однак у середу 18.12.2024 року державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мельник Ю.Р. та Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції розробку комплексної стратегії примусового виконання рішення №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком не вчиняли та залучення до виконавчих дій спеціаліста у сфері дитячої психології ігнорували. Також зазначає, що начальник Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахолік Р.В. не вчиняє дій з належного контролю за виконанням рішення, зокрема, щодо долучення спеціаліста (фахівця) з дитячої психології. Крім цього вказує, що протягом десяти років державні виконавці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції заходи примусового виконання в значущому і доленосному рішенні № 1309/9120/12 щодо відновлення порушених прав батька про участь у вихованні та спілкуванні з донькою, зводять лише до «повідомлень про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником». З врахуванням наведеного просить скаргу задовольнити.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2024 року вказану скаргу ОСОБА_1 визнано неподаною і повернуто заявнику.

Постановою Львівського апеляційного суду від 15.04.2025 року апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 20.12.2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 12.05.2025 року скаргу залишено без руху, а 18.05.2025 року ОСОБА_1 подано суду заяву на виконання вимог вказаної ухвали суду.

Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 19.05.2025 року дану скаргу прийнято до розгляду, який призначено на 28.05.2025 року.

Заявник ОСОБА_1 , який був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду cкарги, в судове засідання не з`явився, а натомість подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, що суд вважає за можливе з огляду на положення ч.3 ст.211 ЦПК України.

Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельник Ю.Р., представник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та боржник ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, до суду не з`явилися, проте, їх неявка не є перешкодою для розгляду скарги по суті відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України.

Дослідивши матеріали скарги, перевіривши дані автоматизованої системи виконавчого провадження щодо виконавчого провадження №70201785, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.02.2013 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши його участь у вихованні дитини на підставі графіку згідно витягу з протоколу №17 засідання комісії з питань захисту прав дитини Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.09.2012 року, а саме: щотижнево з 18.00 год. п`ятниці 21.00 год. суботи за місцем проживання батька ( АДРЕСА_1 ); щотижнево з 18.00 год. до 21.00 год. середи спільна прогулянка з батьком; 15 днів у зимовий та 15 днів у літній періоди спільного відпочинку з батьком.

На виконання зазначеного рішення 02.02.2021 року старшим державним виконавцем Личаківського ВДВС у м.Львові винесено постанову ВП № 64347922 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1309/9120/12 відповідно до рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.02.2013 року.

Постановою від 10.02.2021 року №3 про передачу виконавчого провадження в.о. заступника начальника ЗМРУ МЮ м.Львів та постановою від 16.02.2021 року ВП №64347922 державного виконавця Личаківського ВДВС у м.Львові передано на виконання до Сихівського ВДВС у м.Львові.

У рішенні від 07.10.2021 року у справі «Вихованок проти України» (заява № 12962/19) Європейський суд з прав людини зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження вжиті державними виконавцями заходи по суті зводилися лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником.

Також, у вказаному рішенні від 07.10.2021 року у справі «Вихованок проти України» ЄСПЛ зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження втручання державних виконавців по суті зводилося лише до повідомлення про неуспішні спроби провести побачення та відмову дитини бачитися із заявником. Після скарг заявника національні суди розкритикували спосіб здійснення виконавчого провадження державними виконавцями. Суд вважав, що такий обмежений підхід державних виконавців був недостатнім. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, у тому числі цільової підтримки дитини, яка, вочевидь, проявляла ознаки відчуження одного з батьків. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування, та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку.

Невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей, є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності (див. рішення у справі «Вишняков проти України» від 24 липня 2018 року, заява № 25612/12 пункт 46; у справі «Швець проти України», заява № 22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, у справі «Бондар проти Україна», заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року, та рішення у справі «Ген та інші проти України» від 10 червня 2021 року, заяви № 41596/19 та № 42767/19, пункт 68).

З 03.11.2022 року виконавче провадження № 1309/9120/12 перебуває на виконанні у Шевченківському ВДВС м.Львова.

08.03.2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові у справі № 1309/9120/12 (провадження № 61-4339 св 22) ухвалив зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.02.2013 року на час розгляду скарги ОСОБА_1 у суді не виконано.

Звертаючись із скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця у даному провадженні ОСОБА_1 , як стягувач у виконавчому провадженні, свої доводи фактично зводить до того, що судові рішення у справі № 1309/9120/12 (провадження № 61-4339 св 22) про контакт дитини з батьком, ігноруються, дієві заходи із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології та щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення не розроблені. Звертає увагу на тривалість розгляду справ та кількість поданих заяв відповідних суб`єктам та скарг на їх дії та бездіяльність.

Суд виходить з того, що забезпечення виконання судового рішення є обов`язком держави, яка повинна забезпечувати ефективні системи виконання судових рішень, а також функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалено обов`язкове судове рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили (рішення Європейського суду з прав людини «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року).

У справі «Вишняков проти України» (рішення від 24 липня 2018 року) ЄСПЛ зазначено, що відсутність механізмів добровільного виконання суттєво зменшила можливості співпраці з тим із батьків, хто чинить перешкоди. Хоча слід визнати, що перевага завжди надається добровільному виконанню. Суд зазначає, що незмінна позиція, якої часто дотримуються батьки у таких справах, може ускладнити таке добровільне виконання та зумовити у відповідних випадках необхідність застосування пропорційних примусових заходів. Однак жодні примусові заходи також не були застосовані. Державний виконавець мав право накладати штрафи та вносити подання про притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку з невиконанням рішення суду, але з невідомих причин не скористався цими повноваженнями.

Адекватність вжитих заходів має оцінюватись оперативністю їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає; не можна виключати застосування санкцій у випадку неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживають діти (див. рішення у справах «Пріцция проти Угорщини», заява № 20255/12, пункти 36 та 37, від 11 червня 2013 року, з подальшими посиланнями; а також «Феррарі проти Румунії», заява № 1714/10, пункт 49, від 28 квітня 2015 року).

Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Згідно із ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.13 цього ж Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

З огляду на наведене правове регулювання суд зауважує, що протягом 2024 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду зі скаргами на дії/бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб виконавчої служби.

Так, ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 19.02.2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та посадової особи Західного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції відмовлено .

17.09.2024 року Львівський апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вищевказану ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2024 року, виніс постанову, у якій постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково;

ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 лютого 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково;

визнати бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Мельника Ю.Р. щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології, розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у ВП №70201785 та виконання судового рішення в межах ВП №70201785 у розумні строки вцілому та зобов`язати державного виконавця Мельника Ю.Р. усунути вказані порушення шляхом якнайшвидшого виконання рішення суду в межах ВП №70201785 із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження та із наданням пріоритету інтересам неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати бездіяльність першої заступниці начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), представниці Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини Бабини Юлії Василівни щодо контролю за виконанням покладених на підпорядкований підрозділ Управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12 та в межах ВП №70201785;

зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) в особі першої заступниці Бабиної Юлії Василівни та інших посадових осіб, до повноважень яких належить вчинення відповідних дій, вчинити всі необхідні дії для належного контролю за виконання покладених на підпорядкований підрозділ Управління завдань та вимог законодавства про виконавче провадження при виконанні рішення суду у справі №1309/9120/12;

в задоволенні решти скарги відмовити.

Постановою Верховного Суду від 18.11.2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на постанову Львівського апеляційного суду від 17.09.2024 року та касаційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на постанову Львівського апеляційного суду від 17.09.2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця та посадової особи Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, боржник ОСОБА_2 .

Таким чином, постанова Львівського апеляційного суду від 17.09.2024 року набрала законної сили.

Також, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.11.2024 року постановлено:

скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі начальника Бабини Ю.В. та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Юрія Романовича, заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Ільців Н.Й. - задовольнити частково;

визнати бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Львів) Мельника Ю.Р. у виконанні рішення суду у справі № 1309/9120/12 неправомірною;

зобов`язати державного виконавця Мельника Ю.Р. усунути порушення у виконанні рішення суду у справі № 1309/9120/12;

визнати бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в особі Начальника Управління Бабини Ю.В. у виконанні рішення суду у справі № 1309/9120/12 неправомірною;

зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі Начальника Управління Бабини Ю.В. усунути порушення у виконанні рішення суду у справі № 1309/9120/12 та вжити заходи щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12.

в решті вимог скарги відмовити.

Таким чином, вищевказаними судовими рішеннями вже визнано бездіяльність державного виконавця і Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо вжиття дієвих заходів із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології, розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду про контакт дитини з батьком в межах виконання рішення суду у ВП №70201785 та виконання судового рішення в межах ВП №70201785 у розумні строки вцілому та зобов`язано державного виконавця усунути вказані порушення із забезпеченням прав та законних інтересів учасників виконавчого провадження, а також зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції негайно вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.02.2013 року у справі № 1309/9120/12.

Зі змісту даної скарги вбачається, що ОСОБА_1 фактично вдруге звертається до суду з аналогічними вимогами, а саме: зобов`язати посадових осіб державної виконавчої служби вжити заходи із залучення органу опіки і піклування, спеціаліста у сфері дитячої психології та вжити заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.02.2013 року у справі № 1309/9120/12.

Суд не вбачає правових підстав вдруге зобов`язувати державного виконавця та інших осіб виконавчої служби вчиняти вищевказані дії, оскільки вказані судові рішення після набрання ними законної сили мають в обов`язковому порядку виконані всіма посадовими особами державної виконавчої служби, а перегляд уже вирішених вимог ОСОБА_1 суперечив би принципу правової визначеності, що включає в себе принцип res judicata, що означає остаточність та незмінність судових рішень.

Вказані ОСОБА_1 обставини невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.02.2013 року у справі № 1309/9120/12 суб`єктами оскарження 18.12.2024 року не вчинення розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення №1309/9120/12 про контакт дитини з батьком та ігнорування залучення до виконавчих дій спеціаліста у сфері дитячої психології, з огляду на заявлені ним у даній скарзі вимоги та з урахуванням положень ст.13 ЦПК України та Розділу VII ЦПК України, що суд має обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники справи, також не є підставою для повторного вирішення цих вимог, які вже були вирішені вказаними попередніми судовими рішеннями.

Що стосується вимог про зобов`язання заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Р.В. та інших посадових осіб вчинити наступні дії, а саме: забезпечити передачу виконавчого провадження з примусового виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2013 року у справі № 1309/9120/12 до вказаного Управління; об`єднати всі виконавчі провадження в одне зведене провадження; забезпечити утворення виконавчої групи, то суд, вирішуючи такі, виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Частиною 4 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Згідно з абзацу 3 пункту 1 Розділу V Інструкції з організації примусового виконання, затвердженої наказом Міністерством юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, питання про передачу виконавчого документа іншому органу державної виконавчої служби вирішується начальником органу державної виконавчої служби вищого рівня (про передачу виконавчого документа з відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - директором цього Департаменту), про що виноситься відповідна постанова (крім випадків, передбачених абзацом другим пункту 6 цього розділу).

У пункті 10 Типового положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, Типового положення про відділ державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 22 квітня 2016 року № N 1183/5, зазначається, що Начальник Управління: 1) очолює Управління, здійснює керівництво його діяльністю, діяльністю Відділу, за дорученням Міністра юстиції України, заступників Міністра, директора Департаменту, начальника відповідного головного територіального управління юстиції представляє Управління у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами, організаціями та підзвітний Міністру юстиції України, його заступникам, директору Департаменту, начальнику відповідного головного територіального управління юстиції за організацію та результати діяльності Управління; 2) організовує роботу Управління, Відділу з виконання завдань, покладених на головне територіальне управління юстиції, з питань реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень; 3) вносить на розгляд начальнику відповідного головного територіального управління юстиції, директору Департаменту пропозиції щодо формування та реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень; 4) забезпечує виконання Управлінням, Відділом Конституції та законів України, указів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, доручень Прем`єр-міністра України, наказів Міністерства юстиції України, доручень Міністра юстиції України, його заступників, директора Департаменту, наказів головного територіального управління юстиції; 5) звітує перед Міністром юстиції України, директором Департаменту, начальником головного територіального управління юстиції щодо виконання покладених на Управління завдань та планів роботи; 6) вносить на розгляд начальника відповідного головного територіального управління юстиції пропозиції щодо проекту структури, штатного розпису та кошторису на утримання головного територіального управління юстиції в частині, що стосується Управління, Відділу; 7) укладає договори з особами, залученими до проведення чи організації виконавчих дій, оплата за якими здійснюється за рахунок авансового внеску стягувача; 8) вносить на розгляд начальника відповідного головного територіального управління юстиції пропозиції щодо заохочення або ініціювання дисциплінарного провадження стосовно керівників, державних виконавців та інших працівників територіальних органів державної виконавчої служби; 9) розподіляє обов`язки між своїми заступниками, працівниками Управління; 10) забезпечує здійснення перевірки законності виконавчих проваджень відповідно до вимог закону; 11) планує роботу Управління та забезпечує належний і своєчасний стан виконання запланованих заходів, а також погоджує плани роботи для відділу державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі; 12) вносить подання про встановлення надбавок до посадових окладів заступникам начальника Управління, начальнику відділу примусового виконання рішень, начальнику Відділу, іншим працівникам Управління та їх позбавлення; 13) погоджує преміювання працівників Управління та Відділу; 14) бере участь у нарадах, колегіях та інших заходах, що проводяться відповідним головним територіальним управлінням юстиції, а також у підготовці відповідних документів і матеріалів з питань діяльності Управління, відділу примусового виконання рішень, інших структурних підрозділів Управління, Відділу; 15) організовує розгляд звернень громадян та юридичних осіб з питань, пов`язаних із діяльністю Управління та Відділу, проводить особистий прийом громадян; 16) організовує роботу зі службовими документами, здійснює контроль за веденням номенклатурних справ Управління відповідно до встановленого порядку та вимог законодавства; 17) проводить наради з питань, що належать до компетенції Управління; 18) забезпечує дотримання працівниками Управління виконавської та трудової дисципліни; 19) у межах повноважень дає обов`язкові для виконання доручення працівникам Управління, Відділу; 20) здійснює інші повноваження відповідно до закону.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи, що повноваження начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо передачі виконавчого листа № 1309/9120/12 іншому органу державної виконавчої служби, об`єднання виконавчих проваджень в зведене провадження, створення виконавчої групи за своєю правовою природою є дискреційними, тому вищевказана вимога про зобов`язання передати виконавче провадження, об`єднання виконавчих проваджень, створення виконавчої групи задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги скарги про постановлення судом окремої ухали, то суд виходить з того, що 12.06.2024 року і 04.11.2024 року судом вже було постановлено окремі ухвали, в яких було звернуто увагу Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на необхідність обов`язкового виконання постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.03.2023 року в справі № 1309/9120/12 (провадження №61-4339св22) в частині вжиття заходів щодо розробки комплексної стратегії примусового виконання рішення суду у справі № 1309/9120/12 про контакт дитини з батьком. Вказані ухвали оскаржені в апеляційному порядку суб`єктом оскарження. Тому суд вважає, що за таких обставин відсутні підстави для постановлення окремої ухвали.

Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , а відтак в задоволенні такої слід відмовити.

Керуючись ст.450, 451 ЦПК України, суд

постановив:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пахоліка Ростислава Вікторовича та державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мельника Юрія Романовича, боржник - ОСОБА_2 , - відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку ст.261 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 06.06.2025 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний