ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4132/25 Справа № 205/3213/22 Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О.В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у їх вихованні та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Новокайдацького району Дніпропетровської міської ради, в якійпросить: зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди побачення ОСОБА_1 , 1988 р.н. з його сином ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні сина ОСОБА_4 шляхом встановлення їх зустрічей, а саме щотижня: з 17.00 годин понеділка до 15.00 годин середи у громадських місцях, органах охорони здоров`я за місцем проживання позивача, на вибір позивача, без участі у зустрічах ОСОБА_3 ; з 12.00 годин судоти до 17.00 годин неділі у громадських місцях та за місцем проживання позивача, на вибір позивача, без участі у зустрічах ОСОБА_3 . Визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні його сина ОСОБА_4 , 2017 р.н. шляхом встановлення можливості ОСОБА_1 45 днів на рік перебувати разом з ОСОБА_4 , 2017 р.н. відпочинку у санаторіях, готелях, туристичних базах та інших зонах відпочинку та оздоровлення за вибором ОСОБА_4, без участі ОСОБА_3 . Визначити, що обов`язок передати та забрати ОСОБА_4 , 2017 р.н. ОСОБА_1 , у місцях визначеному останнім покладається на ОСОБА_3

1 листопада 2023 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, в якому вона просила визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кравцова Вадима Віталійовича до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у їх вихованні - задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди побачення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з його сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступним чином:

- кожну першу та третю суботу, неділю місяця у період часу з 10:00 суботи до 16:00 неділі з ночівлею, за місцем проживання ОСОБА_1 , з покладенням на ОСОБА_1 обов`язку щодо забирання та повернення дитини за місцем її проживання.

Визначено спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення можливості ОСОБА_1 перебувати разом з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час літніх канікул чотири тижні на відпочинку у санаторіях, готелях, туристичних базах та інших зонах відпочинку та оздоровленні, за вибором ОСОБА_1 , без участі матері.

Роз`яснено сторонам у справі, що реалізація визначених судом способів участі батька ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні відповідно з сином ОСОБА_4 , який проживає з матір`ю ОСОБА_3 , повинна відбуватися з дотриманням одночасно певних умов - за бажанням батька та вчиненням ним реальних заходів, спрямованих на реалізацію його прав на підставі судового рішення; у визначені судовим рішенням дні та час, які можуть бути розширеними за згодою сторін; з урахуванням бажання дитини та досягнення певного віку дитини.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені у справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду у розмірі 992 грн. 40 коп.

У задоволенні іншої частини первісного позову - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю - задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем її проживання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені у справі судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову до суду у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Кравцова В.В., подав апеляційну скаргу,в якій наголосив на тому, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що в ході розгляду справи судом першої інстанції не встановлено факт поганого відношення батька до свого сина ОСОБА_4 . Всі наявні докази в справі свідчать про те. що батько бажає бачитись зі своїм сином, бажає з ним спілкуватись бачитись та приймати участь у його вихованні.

Вказує, що судом прийнято рішення яке на думку Позивача суперечить інтересам дитини, віддаляє його від батька.

Наголошує на тому, що суд вийшов за межі своїх повноважень самостійно прийнявши рішення про поновлення ОСОБА_3 процесуального строку на подачу зустрічного позову та приймаючи зазначений зустрічний позов до розгляду та об`єднання в одне провадження.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_3 жодним чином не спростовує той факт, що ОСОБА_4 проживає з нею, вона зазначає що на її користь ОСОБА_1 сплачуються аліменти, дитина відвідує дитячий садок куди ОСОБА_3 його приводить та забирає, відвідує лікаря логопеда та інше.

Вказує, що ОСОБА_3 не надано жодного доказу про те, що між нею та ОСОБА_1 існує спір щодо місця проживання їх сина, ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 просив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначила, що апелянтом не наведено жодних нових обставин чи доказів, які спростували би обґрунтованість встановленого судом графіку спілкування з дитиною, і що такий порядок порушує його права або суперечить інтересам дитини.

Вказує, що визначений графік спілкування з дитиною є достатнім і відповідає віку дитини, його емоційній березі та сталості.

Крім того вказує на необґрунтованість посилань апелянта щодо відсутності між сторонами спору щодо визначення місця проживання дитини.

ОСОБА_6 просила оскаржуване рішення суду залишити без змін. У судовому засіданні свої заперечення підтримала.

Від третьої особи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кравцов В.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.03.2017 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Центральним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 15.08.2017 року, актовий запис №168.

Судовим наказом №203/425/21 виданим Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 17.02.2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 , 1988 р.н. на користь ОСОБА_4 , 2017 р.н., в особі його законного представника ОСОБА_3 , 1992 р.н., аліменти в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 01.02.2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Надано представником ОСОБА_1 - адвокатом Кравцовим В.В. акт обстеження умов проживання в квартирі АДРЕСА_1 від 17.08.2022 року, складений комісією служби у справах дітей Центральної адміністрації ДМР. В акті зазначено, що умови проживання в квартирі задовільні, кімната суха та світла, опалення автономне, є побутова техніка, є окрема кімната для дитини, та є всі необхідні речі для повсякденного вжитку.

Відповідно довідки ОСББ «Веселка-12» від 09.05.2024 року, ОСОБА_3 з 21.01.2021 року мешкає в квартирі АДРЕСА_2 . Разом з нею за даною адресою постійно мешкає син ОСОБА_4 , 2017 р.н.

Згідно акту обстеження умов проживання, складений комісією Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району ДМР за №04/4704 від 20.12.2023 року, зазначено, щодо обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , умови проживання задовільні, в квартирі дотримуються санітарно-гігієничних норм, квартира облаштована меблями та технікою, мати створила належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Дитина чиста та доглянута відповідно сезону.

Щодо стану здоров`я дитини:

Відповідно консультаційного висновку дитячого невролога ОСОБА_7 від 11.01.2022 року зазначено діагноз ОСОБА_4 , 2017 р.н. як затримка психо-мовного розвитку, наявний синдром гіперактивності.

Вказаний діагноз сторонами не заперечувався і на час розгляду справи.

Частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у виховання дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків у вихованні дитини та задовольняючи зустрічний позов вказав, що між сторонами відсутня комунікація, відсутня згода щодо участі у вихованні та спілкуванні батька з дитиною.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справ № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків , з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У справі, яка переглядається, установлено, що після розірвання шлюбу між сторонами у 2021 році, син постійно проживає з відповідачкою і має сталий емоційний зв`язок з нею, спілкування сина з батьком фактично не відбувалось, між батьками дитини існує спір щодо участі батька у виховання дитини.

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд, врахував принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та передусім інтереси дитини з урахування конкретних обставин справи.

Установивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача спілкуватися з сином, місцевий суд, врахував чоловічу стать дитини, її вік, особливості розвитку хлопчиків в такому віці, дійшов висновку про доцільність встановити порядок та спосіб участі батька ОСОБА_8 у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 який відповідає інтересам дитини.

Колегія суддів вважає. що позивачем за первісним позовом не наведено будь-яких підстав та не мотивовано свою незгоду із визначеним судом першої інстанції способу вихованні дитини.

Враховуючи обставини справи та вказані норми права, колегія суддів погоджується із висновком суду, що у зв`язку з наявністю конфлікту між батьками, неможливістю батьків самостійно дійти згоди у вихованні сина, а також наявністю об`єктивних перешкод у позивача у спілкуванні з дитиною, буде доцільним проводити побачення сина з батьком у порядку, визначеним саме судом.

Крім того, слід наголосити на тому, що позивач у подальшому, не позбавлений права порушити питання про зміну способу участі батька у вихованні сина.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина третя статті 29 ЦК України).

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Колегія суддів зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі "Andersena v. Latvia", заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що "найкращі інтереси дитини" не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини.

За змістом статей 7, 9, 10 Конвенції дитина має право на піклування від обох своїх батьків, право підтримувати особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Отже, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини. Судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У цій справі встановлено, що малолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає разом з матір`ю, яка створила належні умови для його морального, духовного та фізичного розвитку.

Обставин, які б вказували на неможливість подальшого проживання малолітнього ОСОБА_4 , разом з матір`ю, суд не встановив.

Орган опіки та піклування, перевіривши, у тому числі умови проживання дитини та батьків, вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю, про що надав відповідний висновок. Суд визнав цей висновок обґрунтованим, таким, що узгоджується з іншими доказами в справі та відповідає інтересам дитини.

Належних та допустимих доказів на спростування цих обставин відповідач за зустрічним позовом не надав.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, врахувавши вказані обставини та наявні в справі докази, дотримуючись пріоритетності інтересів дитини, обґрунтовано вважав, що в найкращих інтересах дитини є проживання разом з матір`ю, тому дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову.

Висновки суду першої у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 28 травня 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи