Справа № 947/1397/23
Провадження № 2/522/90/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання Навроцької Є.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 10.01.2023 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди у загальному розмірі 1 636 000 грн., з яких моральна шкода 1 000 000 грн., матеріальна шкода 336 000 грн., витрати на правову допомогу 300 000 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 13.06.2021 року інспектором взводу 1 роти 8 батальйону 1 полку УПП в Одеській області Почтар Г.С. було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 142142, про те, що 13.06.2021 року о 18 годині 30 хвилин в Одеській області, Лиманський район, траса Одеса-Мелітополь М14 21 км ОСОБА_1 керував транспортним засобом Merсedes S 450, д.н. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: сповільненість рухливості ходи, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає дійсності. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП. У зв`язку із тим, що ОСОБА_1 є законослухняним громадянином, в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння не їздив та не їздить, та відносно нього мало місце провокація адміністративного правопорушення та фальсифікація поліцейськими матеріалів адміністративного провадження, позивач був вимушений звернутися адвокатів за правовою допомогою для захисту його прав та законних інтересів.

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.11.2022 року по справі № 504/2271/21 (провадження № 3/504/1129/21), суддя Комінтернівського районного суду Одеської області Сафарова А.Ф., розглянувши матеріали, що надійшли з 1 взводу 8 роти 1 батальйону Полку управління патрульної поліції в Одеській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , постановила провадження у справі про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУПАП закрити на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до зазначеної постанови суду, судом було встановлено відсутність належних та допустимих доказів як того, що ОСОБА_1 13.06.2021 року керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння чи знаходився під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, так і того, що у ОСОБА_1 були наявні ознаки алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або він відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння. Також судом було встановлено відсутність у ОСОБА_1 явних ознак сп`яніння, поведінка була адекватною ситуації, реакція нормальна та характерна тверезій людині, ОСОБА_1 на пропозиції поліцейських пройти огляд на стан сп`яніння відповідав ствердно, намагання ОСОБА_1 скористатися правовою допомогою адвоката поліцейські неправильно кваліфікували як ухилення від проходження такого огляду, а складання протоколу про адміністративне правопорушення, виходячи з обставин справи, було передчасним. При цьому, судом зроблені висновки про те, що поширення інформації, зафіксованої працівниками поліції, з категоричними висновками, зробленими до прийняття судом рішення по справі щодо визнання особи винною у вчиненому адміністративному правопорушенні, підриває авторитет та дискредитує органи Національної поліції України.

У зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом, вважає, що йому завдано моральну шкоду розмірі 1 000 000 грн., майнову шкоду розмірі 336 000 грн, гроші, які були отримані позивачем для сплати гонорару адвокату за правову допомогу у борг та стягнуті за рішенням суду через невиконання зобов`язання перед третьою особою, а також 300 000 грн. витрати, понесені за послуги адвоката.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2023 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.03.2023 року справу передано на розгляд за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси.

Справа була розподілена на суддю Приморського районного суду м. Одеси Суворову О.В. згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2023 року.

Ухвалою суду від 20.11.2023 року (с. Суворова О.В.) провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні.

До суду 06.12.2023 року від представника ОСОБА_2 адвокат Бочевара М.П. надійшла заява про приєднання доказів.

До суду 16.01.2024 року від представника Департаменту патрульної поліції Хілініченко А.Х. надійшов відзив на позов, згідно якого просив у задоволенні позову відмовити. (а.с. 234-240 т. 1, 3-9, 15-30 т. 2)

В обґрунтування відзиву зазначено, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не розповсюджується на Департамент патрульної поліції, оскільки він не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, не є органом досудового розслідування, прокуратури або судом. В позовній заяві не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та діяннями відповідачів та / або посадових осіб. Більше того не вказується саме хто розповсюдив інформацію, яку ОСОБА_1 вважає недостовірною, яким чином це відбулось і чому Позивач вважає відповідачем з цього питання Департамент патрульної поліції. Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії чи бездіяльність відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя. Оскільки дії інспектора не було визнано незаконними або протиправними жодним судовим рішенням, то слід стверджувати про відсутність причинного зв`язку між діями інспектора та / або Департаменту патрульної поліції і завданням моральної шкоди позивачу.

До суду 30.01.2024 року від представника ОСОБА_2 адвокат Бочевара М.П. надійшла відповідь на відзив ДПП, згідно якої просив позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 31-38 т. 2)

В обґрунтування відповіді на відзив зазначено, що відшкодування шкоди проводиться незалежно від того, чи застосовувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Підставою даного позову є закриття справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» регулюється також порядок відшкодування шкоди у випадку незаконного притягнення громадянина до адміністративної відповідальності. Усталена судова практика вказує на те, що закриття справ про адміністративне правопорушення через відсутність події і складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, такими діями позивачу завдано шкоди, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини та від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу. За результатами проведення службового розслідування за зверненням позивача, членами дисциплінарної комісії УПП в Одеській області було прийнято висновок про завершення службового розслідування та у зв`язку із наявністю в діях поліцейських протиправних дій під час складання відносно Позивача адміністративних матеріалів, та надання поліцейськими пояснень, що відрізняються за змістом одне від одного, вирішено направити копію матеріалів службового розслідування з висновком до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві для розгляду. Отже, у діях поліцейських на думку позивача навіть вбачаються ознаки кримінальних правопорушень.

Ухвалою суду від 08.02.2024 року підготовче засідання було закрито, справу було призначено до судового розгляду.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 04.06.2024 року про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у зв`язку з поданням заяви про відставку, на підставі службової записки помічника судді ОСОБА_3 Савченко В.Ю., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, згідно розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Німас І.Я. № 399/24 від 25.06.2024 року, було здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та отримана суддею 26.06.2024 року.

Ухвалою суду від 15.07.2024 року прийнято до свого провадження справу та призначено до судового розгляду на 09.10.2024 року.

У судове засідання 09.10.2024 року з`явилися представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. та представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. пояснив, що на позивача було складено адміністративний протокол за ст. 130 КУпАП, постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.11.2021 року провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Права позивача порушені, а тому наявні підстави для відшкодування шкоди на підставі ст.ст. 23, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Було поширення працівниками поліції недостовірної інформації, що спричинило позивачу моральні страждання, приниження його честі, гідності та ділової репутації. Про незаконні дії інспекторів зазначено у постанові суду від 05.11.2021 року та в матеріалах службового розслідування. Є висновок службового розслідування про наявність протиправних дій поліцейських, розмір моральної шкоди позивачу оцінює у 1 000 000 грн. Також позивач поніс додаткові витрати на правничу допомогу розмірі 300 000 грн, які також просить стягнути. У позивача не було безпосередньо таких коштів та він запозичив їх у знайомого під відсотки, які не зміг виплатити. Шкода стягується з Держави через орган, який винен. Витрати були неминучі. Матеріальна шкода становить 336 000 грн., це грошові кошти, які позивач взяв у борг для оплати витрат адвоката у справі про адміністративне правопорушення, однак не зміг повернути вчасно зазначені грошові кошти.

Представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А. позов не визнав у повному обсязі. У резолютивній частині постанови суду від 05.11.2021 року відсутній висновок щодо наявності в діях інспекторів будь-яких правопорушень. Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не поширюється на Департамент патрульної поліції, оскільки законом визначений чіткий перелік органів, а також ДПП не здійснює оперативно-розшукову діяльність. Щодо протиправних дій поліцейський, то так, було проведено службове розслідування та дані особи були притягнути до дисциплінарної відповідальності. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 300 000 грн., то позивачем під час розгляду тієї справи не були заявлені вимоги про такі понесені витрати. Протокол не є притягненням особи до відповідальності. Щодо розповсюдження недостовірної інформації, то в матеріалах справи відсутні докази, що вона була розповсюджена саме ДПП. У загальному відсутній причино-наслідковий зв`язок між діями ДПП та завданою шкодою.

Оголошено перерву до 20.11.2024 року.

У судове засідання 09.10.2024 року з`явилися представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. та представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. пояснив, що позивач звернувся за правовою допомогою та уклав договір про надання правової допомоги, гонорар становив 300 000 грн, однак у позивача не було безпосередньо таких коштів і він запозичив їх у знайомого під відсотки, які не зміг виплатити, що підтверджується рішенням суду про стягнення з позивача грошових коштів за розпискою у розмірі 336 000 грн.

Представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А. зазначив, що відсутній причино-наслідковий зв`язок між діями ДПП та завданою шкодою. Не вбачає хто саме поширив недостовірну інформацію, та яке відношення ДПП має до господарської діяльності позивача.

У судовому засіданні 20.11.2024 року, суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення.

Ухвалою суду 20.11.2024 року судовий розгляд було поновлено.

Підставою позову зазначено незаконне притягнення позивача до адміністративної відповідальність на підставі протоколу, складеного працівника патрульної поліції, провадження за яким було закрито постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.11.2022 року у зв`язку з відсутністю події та складу правопорушення. Внаслідок незаконних дій працівників патрульної поліції щодо складання протоколу позивачу було завдано моральну шкоду, у зв`язку з чим він був вимушений звернутись до захисника для захисту своїх прав та інтересів у суді та витрачати грошові кошти у розмірі 300 000 грн. В результаті незаконного складання щодо позивача протоколу він зазнав моральні страждання, у зв`язку з чим просить стягнути 1 000 000 грн., а також матеріальну шкоду розмірі 336 000 грн.

Представник позивача зазначає, що позивач має право на відшкодування шкоди на підставі ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того вважає, що постанова суду від 05.11.2022 року підпадає під дію вищевказаного закону.

Представник Департаменту патрульної поліції заперечував проти позову та зазначив, що патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування. Тому на неї та її працівників, які, зокрема, мають повноваження на складання протоколів, не можуть поширюватися норми статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Щодо питання суду про зупинення провадження до розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду № 335/6977/22 представник відповідача зазначив, що відповідні правовідносини у справі № 335/6977/22 на його думку є аналогічними з цією справою та підставим даного позову, та залишив вирішення цього питання на розсуд суду.

Представник позивача в судове засідання після виходу суду з нарадчої кімнати не з`явився, причини неявки суду не повідомив, у зв`язку з чим вважає можливим вирішити процесуальне питання за його відсутності.

Під час перебування в нарадчій, суд прийшов до висновку про необхідність поновлення провадження по справі, оскільки судом було виявлено аналогічну справу № 335/6977/22, яку ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.05.2024 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду та 17.07.2024 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду було прийнято та призначено до свого розгляду.

Ухвалою суду від 20.11.2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди зупинено до розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду № 335/6977/22.

Суду з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що Великою Палатою Верховного Суду було прийнято 22.01.2025 року Постанову по справі № 335/6977/22.

Ухвалою суду від 26.02.2025 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 17.04.2025 року.

У судове засідання 17.04.2025 року з`явився представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. Від представника Департаменту патрульної поліції - Некришева Є.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке суд ухвалою задовольнив клопотання представника відповідача та відклав розгляд справи на 19.05.2025 року.

До суду 09.05.2025 року від представника ОСОБА_2 адвокат Бочевара М.П. надійшла заява про приєднання додаткових доказів.

До суду 19.05.2025 року від представника Департаменту патрульної поліції - Некришева Є.А. надійшли додаткові письмові пояснення та заперечення на заяву представника позивача про приєднання додаткових доказів.

У судове засідання 19.05.2025 року з`явилися представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. та представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. просив поновити строк на задовольнити клопотання від 09.05.2025 року про долучення додаткового доказу щодо протиправності дій відповідача

Представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А. заперечував, оскільки ЦПК України не передбачено поновлення строків за таких обставин.

Протокольною ухвалою суд відмовив у задоволені клопотання представника позивача про приєднання доказів, оскільки в підставах позову не зазначено про такий доказ.

Представник ОСОБА_2 адвокат Бочевар М.П. пояснив, що є постанова суду, якою встановлено протиправність дій працівників поліції попри відсутність очевидних ознак щодо перебування позивача у стані наркотичного сп`яніння. Сам суд зробив висновок про поширення інформації.

Представник Департаменту патрульної поліції - Некришев Є.А. зазначив, що патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування. Тому на неї та її працівників, які, зокрема, мають повноваження на складання протоколів, не можуть поширюватися норми статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того недоведені обставини, що саме поліція розповсюджувала інформацію за даних подій.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 142142, складеного інспектором взводу 1 роти 8 батальйону 1 полку УПП в Одеській області Почтар Г.С. вбачається, що 13.06.2021 року о 18 годині 30 хвилин в Одеській області, Лиманський район, траса Одеса-Мелітополь М14 21 км ОСОБА_1 керував транспортним засобом Merсedes S 450, д.н. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: сповільненість рухливості ходи, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає дійсності. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст. 130 КУпАП. (а.с. 11 т. 1)

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.11.2021 року у справі № 504/2271/21, за наслідками розгляду вказаного вище протоколу, провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. (а.с. 14-20).

При цьому в мотивувальній частині постанови суду зазначено:

«Суд надає критичну оцінку поширенню в мережі Інтернет відомостей про зупинення ІНФОРМАЦІЯ_2 поліцейськими автомобіля ОСОБА_1 , про наявність у нього стану наркотичного сп`яніння та про його відмову від проходження огляду на стан сп`яніння, зокрема публікацію на сторінці веб-ресурсу «Маю право» з назвою «Фото: ІНФОРМАЦІЯ_3 » за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 публікацію на сторінці веб-ресурсу «Юж-Ньюз» з назвою «Фото: ІНФОРМАЦІЯ_3 » за веб-адресою: юж-ньюз.com.ua/archives/112529/фото-вознесенского-наркобарыгу-барс, публікацію на сторінці веб-ресурсу «Redtram» з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 які не відповідають фактичним обставинам справи.»

Також встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/23823/21 від 19.09.2022 року стягнуто з позивача на користь ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики від 14.06.2021 року у розмірі 636 000 грн., який складається з: суми позики у розмірі 300 000 грн., процентів за користування у розмірі 186 000 грн., штрафу за несвоєчасне виконання у розмірі 150 000 грн.

Щодо підстав відшкодування шкоди у спірних правовідносинах.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Обґрунтуванням стягнення з відповідача майнової та моральної шкоди у загальному розмірі 1 636 000 грн. позивач зазначає його незаконне притягнення до адміністративної відповідальності працівниками патрульної поліції шляхом складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 142142 від 13.06.2021 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, фальсифікація поліцейськими матеріалів адміністративного провадження, за розглядом якого постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.11.2022 року по справі № 504/2271/21 закрито провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Підставою стягнення шкоди позивач вказує норми ст.ст. 22, 23, 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Щодо застосування статті 1176 ЦК України та приписів Закону № 266/94-ВР до спірних правовідносин.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР та статті 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, поліція особливого призначення, інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами Національної поліції - підрозділами кримінальної та спеціальної поліції.

Відповідно до розділу 2 Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року № 796, основними завданнями патрульної служби є: забезпечення публічного порядку і громадської безпеки; забезпечення безпеки осіб, захисту їх прав, свобод та законних інтересів; створення стану захищеності життєво важливих інтересів суспільства, сконцентрованих у його матеріальних і духовних цінностях, нормальних умов життєдіяльності людини, діяльності підприємств, установ, організацій; запобігання кримінальним, адміністративним правопорушенням; попередження, виявлення та припинення кримінальних та адміністративних правопорушень, випадків насильства у сім`ї, а також виявлення причин і умов, що сприяють їх учиненню; взаємодія із суспільством: реалізація підходу «міліція та громада», що полягає у співпраці та взаємодії із населенням, громадськими організаціями, іншими підрозділами органів внутрішніх справ, органами публічної влади, з метою запобігання правопорушенням, забезпечення безпеки, зниження рівня злочинності, а також установлення довірливих відносин між міліцією та населенням; забезпечення безпеки дорожнього руху; організація контролю за додержанням законів, інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

З урахуванням наведених правових норм суд у постанові Великої Палати Верховного Суду № 335/6977/22 від 22.01.2025 року встановив, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, (також і постанову) не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Таким чином суд дійшов висновку, що у разі закриття справи про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене статтями 122-4, 124, 130 КУпАП, через відсутність події і складу адміністративного правопорушення відшкодування шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, здійснюється на загальних підставах, передбачених статтею 1174 ЦК України, а положення статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР не є застосовними.

Враховуючи викладене суд не вбачає підстав для стягнення шкоди з відповідачів на підставі ст.1176 ЦК України.

Загальні підстави відповідальності за завдану шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Щодо правової природи протоколу у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395 затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (далі - Інструкція).

Особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП, визначені у розділі Х Інструкції.

Особи, які керують транспортними засобами, стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

У разі відсторонення особи від керування транспортним засобом можливість керування цим транспортним засобом надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом.

Направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду на стан сп`яніння і проведення такого огляду здійснюються відповідно до Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (зі змінами).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, суд виходить з того, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.

Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.

Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Повторюючи висновки, сформульовані у справі № 638/3490/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.02.2025 року (справа № 335/6977/22, провадження № 14-87цс24) окремо зазначає, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення за статтею 130 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП, показаннями технічних приладів, засобів фото- та/або відеоспостереження, висновком експертизи тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперенчність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

Суд надає критичну оцінку на посилання в Постанові Комінтернівського районного суду Одеської області від 05.11.2022 року по справі № 504/2271/21 на невідповідність протоколу у зв`язку з відсутністю двох свідків у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду, на істотні розбіжності у показаннях допитаних судом поліцейських з відеозаписами подій стосовно переліку ознак сп`яніння, оскільки такі вимоги скасовано Законом України від 16.02.2021 № 1231-ІХ:

«Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення».

Крім того було надано відеозапис подій, які також було судом досліджено.

Щодо встановлення Комінтернівським районним судом Одеської області постановою від 05.11.2022 року по справі № 504/2271/21 на думку позивача висновків про те, що поширення інформації, зафіксованої працівниками поліції, з категоричними висновками, зробленими до прийняття судом рішення по справі щодо визнання особи винною у вчиненому адміністративному правопорушенні, підриває авторитет та дискредитує органи Національної поліції України.

Позивачем не доведено належним чином поширення такої інформації відповідачами, і суд враховує, що така інформація не визнана в судовому порядку такою, що є неправомірною та порушує честь та гідність позивача. Також в постанові суду не зазначено з яких підстав та доказів суд дійшов до висновку про поширення такої інформації в мережі Інтернет працівниками патрульної поліції.

Отже суд не встановив протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу, як обов`язковий елемент деліктної відповідальності , та позивач не довів наявності очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів.

Враховуючи викладене суд не вбачає підстав для стягнення моральної шкоди з зазначених в позові підстав.

Встановлення факту заподіяння моральної шкоди.

Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.

Суд вважає, що позивач також не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, обґрунтованість грошової сумі , яку він оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується.

Встановлення причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.

Таким чином у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 336 000 грн. з Департаменту патрульної поліції (Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції) у зв`язку з чим позов в цій частині є необґрунтованим, недоведеним та не підлягає задоволенню.

Також суд не вбачає підстав для стягнення з держави коштів у розмірі 336 000 грн. грн., які позивач взяв у борг та які з нього стягнуто згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/23823/21 від 19.09.2022 року.

Щодо стягнення грошових коштів у зв`язку з наданням позивачу правничої допомоги у розмірі 300 000 грн.

Вимогу про стягнення матеріальної школи позивач обґрунтовує тим, що він поніс збитки, в якості сплачених грошових коштів у розмірі 300 000 грн. на правову допомогу адвоката, якого він найняв при розгляді судом справи про адміністративне правопорушення за протоколом серії ААБ № 142142 від 13.06.2021 року.

Таким чином під зазначеними збитками позивач розуміє витрати на оплату правової допомоги за договором про надання правничої (правової) допомоги від 14.06.2021 року, укладеним між Адвокатським Об`єднанням «Баррістерс» та ОСОБА_1 (а.с. 93-94 т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Також до позову була долучена копія квитанції до прибуткового касового ордера№ 1 від 14.06.2021 року на суму 300 000 грн. (підстава: договір про надання правничої (правової) допомоги від 14.06.2021 року) (а.с. 95 т. 1)

Отже, плата за юридичні послуги належить до судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.

За своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, зокрема, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Аналогічну правову позицію закріплено у постановах Верховного Суду України від 20.05.2009 року у справі № 6-3261св08, від 27.01.2010 року у справі № 6-11633св09, від 03.02.2010 року у справі № 6-15773св09.

Натомість заявлена позивачем до стягнення сума збитків у вигляді витрат на оплату правової допомоги не є збитками, оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності, не мають ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а їх наявність та розмір не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів.

Заявлена позивачем вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яка була йому надана у справі про адміністративне правопорушення, не може бути задоволена під час розгляду даної справи, оскільки такі витрати не пов`язані з наданням правничої допомоги саме у цій справі.

Таким чином вимога позивача про стягнення грошових коштів у зв`язку з наданням позивачу правничої допомоги у розмірі 300 000 грн є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Крім того відповідач Управління патрульної поліції в Одеській області є територіальним підрозділом Департаменту патрульної поліції і не є самостійною юридичною особою, а тому не може бути належним відповідачем.

Отже, неналежне визначення сторін у позові є самостійною підставою для відмови у позові. Відповідна правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 14 листопада 2019 року у справі № 307/2201/15-ц.

Таким чином позов не підлягає задоволенню у частині вимог до Управління патрульної поліції в Одеській області.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовну ОСОБА_1 .

У зв`язку з відмовою у позові суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь суми витрат.

Відповідно до ст. 268 ЦПК України та у зв`язку з перебуванням судді Домусчі Л.В. у відпустці з 26.05.2025 року по 29.05.2025 року, датою складення повного тексту судового рішення є 30.05.2025 року.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 10-13, 55, 76-81, 89, 133, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування майнової та моральної шкоди залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч. 1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 30.05.2025 року.

Суддя: Домусчі Л.В.