ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/5888/23
Номер провадження 22-ц/818/144/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2024 року в складі судді Демченко І.М. у справі № 646/5888/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова у справі № 646/11325/15-ц від 09 листопада 2015 року з відповідача на його користь стягнуто суму основного боргу у розмірі 131 768, 07 грн, 3% річних у розмірі 9 660, 58 грн, суму інфляційних збитків у розмірі 98 430, 75 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у справі № 646/11325/15-ц від 22 листопада 2016 року прийнято його відмову від позовних вимог в частині стягнення інфляційний збитків в сумі 98 430,75 грн.

Станом на 17 серпня 2023 року рішення суду від 09 листопада 2015 року ОСОБА_1 не виконано, у зв`язку з чим ОСОБА_3 просив стягнути на його користь інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 12 березня 2017 року по 15 серпня 2023 року у розмірі 59 640, 91 грн та 17 503, 44 грн трьох відсотків річних, а також судові витрати.

02 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності.

Вказував про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат, оскільки сума грошового зобов`язання складається із іноземної валюти.

Постановою державного виконавця від 23 квітня 2018 року в межах відкритого виконавчого провадження № 53265172 накладено арешт на належні йому транспортні засоби Subaru Forester , 2008 р.в, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та Opel Omega, 1996 р.в., державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , які вилучені у нього та знаходяться на зберіганні на штрафмайданчику, однак жодних заходів щодо їх реалізації не вжито, що штучно створює умови для звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних у зв`язку з невиконанням судового рішення.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 77 144, 35 грн інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також 1 190, 00 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем не виконано рішення суду від 09 листопада 2015 року про стягнення заборгованості, яка визначена у національній валюті України, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що у зв`язку з звернення до суду позивачем понесено витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача.

24 червня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу через систему «Електронний суд» на вказане судове рішення, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, товариство просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення та стягнути 1000 грн витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу строку позовної давності, оскільки строк на звернення до суду із позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних закінчився 22 листопада 2019 року.

19 грудня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що трок продовжено на час дії карантину та воєнного стану, у зв`язку з чим штрафні санкції за період з 12 березня 2017 року по 15 серпня 2023 було нараховано правомірно.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року у справі № 646/11325/15-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму основного боргу у розмірі 131 768, 07 грн, три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 9 660, 58 грн, 98430, 75 грн інфляційних збитків та 2 398, 60 грн судового збору (а.с. 12-13).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 листопада 2016 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позовних вимог в частині стягнення інфляційних збитків в сумі 98 430,75 грн.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми інфляційних збитків у розмірі 98 430,75 грн скасовано і провадження у справі в цій частині - закрито.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року в іншій частині залишено без змін (а. 14-18).

08 грудня 2016 року Червонозаводським районним судом м. Харкова видано три виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основної суми боргу у розмірі 131 768, 07 грн, трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 9 660, 58 грн та 2 398, 60 грн судового збору (а.с 19-20, 23-24,27-28).

Постановами приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. від 08 серпня 2019 року вказані виконавчі листи повернуті стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (а.с. 21-22,25-26, 29-30.

24 вересня 2018 року ОСОБА_1 на виконання вищевказаного рішення суду сплачено ОСОБА_2 56 000, 00 грн, 29 жовтня 2018 14 000, 00 грн (а.с. 67).

Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Матеріали справи не містять даних про добровільне або примусове виконання судового рішення про стягнення заборгованості в повному обсязі.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2024 року.

Однак, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.

Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, висловленими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Між тим, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина 1 статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Верховний Суд вже викладав висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).

Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням відповідачем грошових зобов`язань, що випливають із кредитного договору, наявність яких та розмір констатовано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2024 року, підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про стягнення заборгованості у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами на підставі договору позики.

Отже між сторонами виникли грошові зобов`язання не на підставі рішення суду. Це зобов`язання випливає з кредитного договору, в якому рішенням суду визначено конкретний розмір заборгованості та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами.

Такий висновок узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але під час його вирішення не врахував пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, за період з 24 лютого 2022 року, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині періоду стягнення 3 % річних та індексу інфляції, а також сум, які підлягають до стягнення.

Викладене узгоджується із правовими висновками, зокрема, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2024 року у справі № 756/8788/22 (провадження № 61-7585св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 759/4324/23 (провадження № 61-11727св24).

Таким чином, стягненню підлягають три проценти річних у розмірі 14244,95 грн та інфляційні втрати у розмірі 46266,44 грн, які нараховані за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року включно, виходячи з такого розрахунку:

Щодо 3% річних.

Період розрахунку: з 12 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 295 днів

[Проценти] = 143 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 295 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 3 487,32 грн

Період розрахунку: з 01 січня 2018 року по 23 вересня 2018 року - 266 днів

[Проценти] = 143 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 266 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 3 144,50 грн.

Період розрахунку: з 25 вересня 2018 року по 29 жовтня 2018 року - 35 днів.

[Проценти] = 87 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 35 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 252,65 грн.

Період розрахунку: з 29 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 64 дні [Проценти] = 73 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 64 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 388,35 грн

Період розрахунку: з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 365 днів [Проценти] = 73 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2 214,82 грн

Період розрахунку: з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 366 днів [Проценти] = 73 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 366 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 2 214,82 грн

Період розрахунку: з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 365 днів [Проценти] = 73 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 365 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2 214,82 грн

Період розрахунку: з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року - 54 дні [Проценти] = 73 827,25 грн (сума боргу) ? 3,000% (процентна ставка) / 100% ? 54 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 327,67 грн

Інфляційне збільшення

За період з 12 березня 2017 року по вересень 2018 року

Сукупний індекс інфляції (101,80 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (100,20 : 100) x (99,90 : 100) x (102,00 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) = 1.17560347

[Інфляційні нарахування 143 827,25 (сума боргу) x 1.17560347 (сукупний індекс інфляції) - 143 827,25 = 25 256,56 грн.

Сукупний індекс інфляції = 101,70% = 101,700% (за період Жовтень 2018)

Інфляційні нарахування ] = 87 827,25 грн (сума боргу) ? 101,700% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 87 827,25 грн (сума боргу) = 1 493,06 грн

У період з 01 листопада 2018 року по 23 лютого 2022 року

Сукупний індекс інфляції] = 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 126,436% (за період Листопад 2018 - Лютий 2022)

[Інфляційні нарахування = 73 827,25 грн (сума боргу) ? 126,436% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 73 827,25 грн (сума боргу) = 19 516,82 грн.

Доводи ОСОБА_1 про сплив позовної давності є необґрунтованими.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та відмінено з 30 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

Крім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 129 3 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».

В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації та наразі воєнний стан триває.

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів за період з 12 березня 2017 року, тобто в межах строку, визначеного статтею 257 ЦК України, з урахуванням дії Закону № 540-ІХ.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки договір позики укладеному в іноземній валюті судовою колегією не приймаються за огляду на таке.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20 містяться правові висновки про те, що ухвалення судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором не припиняє грошового зобов`язання боржника та не звільняє його від наслідків порушення відповідного зобов`язання, з урахуванням чого у кредитора наявне передбачене частиною 2 статті 625 України право на нарахування трьох процентів річних за весь час прострочення зобов`язання до моменту його фактичного виконання. Норми частини 2 статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті - гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною 2 статті 625 ЦК України на нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Зважаючи, що заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року заборгованість стягнуто у гривні без визначення доларового еквівалента, то судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає зміні в частині періоду стягнення 3 % річних та індексу інфляції, а також сум, які підлягають до стягнення, а саме з 77 144, 35 грн до 60 511,39 (14244,95 грн + 46 266,44 грн)

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд виходить з такого.

Матеріали справи свідчать, що 14 липня 2023 року між адвокатом Іванченко А.В. та ОСОБА_2 укладено Договір про надання правничої допомоги, відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надати правничу допомогу під час підготовки позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних збитків та трьох відсотків річних та представництва інтересів позивача у суді першої інстанції . Розмір гонорару за надання правової допомоги встановлюється додатковою угодою (а.с. 9).

Згідно з додатковою угоди № 1 від 14 липня 2023 року вартість послуг професійної правничої допомоги у вищевказаній справі складає 20 000 грн (а.с.123).

24 травня 2024 року сторонами договору складено акт про приймання передавання юридичних послуг (правової допомоги), відповідно до якого адвокатом надано такі послуги: Вивчення судової практики, визначення та погодження із Клієнтом правової позиції у справі № 646/5888/23; підготовка, складення та подання до Червонозаводського районного суду м. Харкова позовної заяви про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних збитків та 3 відсотків річних від 17 серпня 2023 року; підготовка, складення та подання до Червонозаводського районного суду м. Харкова заяви про призначення справи в режимі відеоконференції від 06 жовтня 2023 року; Підготовка, складення та подання до Червонозаводського районного суду м. Харкова заяви про зменшення позовних вимог від 04 березня 2024 року; Підготовка, складення та подання до Червонозаводського районного суду м. Харкова заперечень від 16 квітня 2024 року; Участь Адвоката у судовому засіданні у справі № 646/5888/23 у Червонозаводському районному суді м. Харкова (дистанційно, через відеоконференцію) 15 листопада 2023 року, 13 грудня 2023 року, 30 січня 2024 року, 19 квітня 2024 року, 22 травня 2024 року(а.с. 122).

Відповідно до акту № 2 про прийманняпередавання юридичних послуг (правової допомоги) від 19 грудня 2024 року в суді апеляційної інстанції позивачу надано такі послуги: Вивчення судової практики, визначення та погодження із Клієнтом правової позиції у справі 2 год, Підготовка, складення та подання до Харківського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 22 травня 2024 року у справі 646/5888/23 (а.с. 199 зворот).

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

Між тим, зважаючи, що позов задоволено частково, а також, враховуючи значення справи для сторін, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом судова колегія вважає, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 10000 грн.

Отже, додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року підлягає зміні шляхом зменшення витрат на правничу допомогу відповідно до розміру задоволених вимог

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, то колегія враховує тотожність обґрунтувань позову та доводів відзиву на апеляційну скаргу, що не відповідає критеріям розумності та необхідності, оскільки в суді апеляційної інстанції правова позиція позивача здебільшого вже була сформована, а доказів додаткового комплексного та усестороннього вивчення юридичної природи спірних правовідносин, що потребує такого значного проміжку часу та зусиль адвоката, не надано, а тому вважає, що відшкодуванню підлягає 2000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду ОСОБА_2 сплачено 1190 грн за подання позовної заяви (а. с. 8).

Оскільки позов задоволено частково 60511,39 / 77144,35 х100%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 933,44 грн.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 сплачено 1836,80 грн (а.с. 184).

Ухвалою Харківського апеляційного суду визначено розмір судового збору, що підлягав сплаті 1453,44 грн, у зв`язку з чим при вирішення питання про розподіл судових витрат суд виходить з цієї суми.

Зважаючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, відповідачу має буду компенсовано 313,16 грн.

За частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 933,44 - 313,16 = 620,08 грн судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 травня 2024 року та додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 липня 2024 року змінити.

Зменшити розмір грошової суми, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 77 144,35 грн до 60 511 (шістдесят тисяч п`ятсот одинадцять) грн 39 коп., а також судового збору з 1 190, 00 грн до 620 (шістсот двадцять) грн 08 коп.

Зменшити розмір витрат на правничу допомогу, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 20000 грн до 10000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) 2000 (дві тисячі) грн витрат на правничу допомогу, що була надана в суді апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 червня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина