Єдиний унікальний номер 725/2737/25
Номер провадження 2/725/846/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2025

Чернівецький районний суд міста Чернівців в складі:

головуючого судді Галичанського О. І.

при секретарі Каправа Д.О.

за участю позивача та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання : АДРЕСА_2 ) про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаною заявою, уточнюючи яку , посилався на наступні обставини. У стосунках між ним та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .Шлюб з ОСОБА_4 не укладався. Стверджує, що донька з моменту народження проживає з ним та пербуває на його вихованні та утриманні. Він здійснює за нею постійний догляд, якого вона потребує. Відносини щодо проживання, утримання та виховання доньки, між ним та відповідачкою врегульовані шляхом укладення Договору про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні від 11.03.2025 року,посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу. Зважаючи на малий вік дитини, проживання дитини протягом значного періоду свого життя з батьком, визначення місця проживання дитини з батьком на його одноособовому вихованні та утриманні, відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.Оскільки донька фактично проживає з ним на одноособовому вихованні та утриманні, у нього виникла необхідність щодо юридичного оформлення вказаних відносин , оскільки в подальшому виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків, а також на даний момент виникають питання щодо переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, вирішення інших соціальних та побутових питань.

Враховуючи , що він самостійно виховує та утримує дитину , посилаючись на норми матеріального права, просить суд стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 11.04.2024 у розмірі частини усіх видів заробітку ( доходу) , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку ; залишити дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Представник позивача та позивач у судовому засіданні позовні вимоги у частині стягнення аліментів просили залишити без розгляду.

Щодо решти позовних вимог підтримали їх та просили задовільнити. Вказали , що донька позивача ОСОБА_5 проживає разом з батьком та повністю перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Відповідачка участі у вихованні дитини не приймає. Проживає окремо від позивача та доньки. Не цікавиться останньою.В більшості часу перебуває за кордоном. Позивач має фінансову спроможність утримувати дитину, оскільки як підприємець організовує здійснення перевезення вантажу та пасажирів іноземним транспортом.

Відповідачка у судові засідання не з`являлася . Скерувала до суду заяву , у якій вказала , що позовні вимоги у частині залишення малолітьної доньки ОСОБА_5 на самостійному вихованні та утриманні визнає та підтверджує , що спільна з позивачем донька проживає разом з батьком та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні. Вона не заперечує цьому.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив , що ОСОБА_1 самостійно виховує свою доньку ОСОБА_5 . Дитина доглянута . ОСОБА_7 хороший батько , забезпечує доньку усім необхідним , гуляє з дитиною. Матір дитини не бачив. Відмітив для себе , що ОСОБА_8 постійно зайнятий донькою ОСОБА_5 .

Суд, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши думку сторін, приходить до наступного висновку .

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 206 ЦПК України - позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд закриває провадження у справі.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України - суд залишає без розгляду позовні вимоги , якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Враховуючи подану позивачем та його представником заяву про залишення без розгляду позовних вимог у частині стягнення з відповідачки аліментів, суд вважає, що у цій частині позовні вимоги слід залишити без розгляду.

Щодо решти позовних вимог, суд приходить до наступного .

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. ( ч.1 ст .82 ЦПК України).

Суд не має сумніву , щодо достовірності обставин , які визнаються усіма учасниками справи.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою , оскільки воно не суперечить Закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом встановлено , що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . ( а.с. 12 ).

Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання.

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Волевиявлення сторін по справі щодо участі у вихованні їх спільної доньки ОСОБА_5 , викладене та підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини , що міститься у матеріалах справи.

Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що після фактичного розриву відносин між сторонами , мати дитини проживає окремо від доньки та позивача . Малолітня ОСОБА_5 перебуває на самостійному вихованні та утриманні батька.

Відповідно до Акту обстеження ЖБК 58 , ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_3 разом із своєю донькою ОСОБА_3 . (а.с.5) .

Згідно довідки КНП « Чернівецька дитяча поліклініка» за медичною допомогою з профілактичною та лікувальною метою з дитиною ОСОБА_9 з жовтня 2024 року звертається лише батько ОСОБА_10 . Медичні рекомендації ОСОБА_1 виконує у повному обсязі. ( а.с. 7).

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.09.2024 року ( справа № 753/16535/22) - аналіз практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи її вік , приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи факт окремого проживання відповідачки від позивача та доньки, інші обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню .

На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд , окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , керуючись ст.ст.110,112,114, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст.76,81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишити без розгляду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини- задовільнити.

Залишити малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чернівецького районного

суду міста Чернівців Галичанський О. І.